Prašom.
Sutikau mielą jaunuolį.
Džiaugiuosi matydama, kad išsaugojai savo gyvybingumą.
Gavai laišką?
Taip.
Rytoj būsiu Versalyje, ten bus nuspręstas tavo likimas.
Su savo mylimuoju Gerko?
Tai buvo tik vaidinimas.
Gerko ir Kastelė jau užsitikrino Karaliaus sprendimą.
Tavo titulas ir nuosavybė bus iš tavęs atimti.
Jei paskutinis veiksmas nuspręstas, spektaklis bus vidutiniškas.
Bet netikėtos liudytojos
ir išdavikės rolė tau tinka.
Izabele, noriu tau padėt. Imk.
Pinigai? Ar iki to nusmuko mūsų draugystė?
Pasitikėk manimi. Kuo greičiau vyk į Londoną.
-Bet kodėl? -Aš važiuosiu į Versalį.
Neįmanoma.
Turiu gintis.
Žinojai, kad negalima manęs nuvertinti.
Ir toliau nenuvertink.
Išvyk į Londoną.
Turiu brangių draugų, kurie...
←Ledi Izabele..."
Tai leis įsikurti.
-Kada grąžint? -Niekada.
-Tu laisva. -Ačiū.
Madam.
Aš alkana.
Ponia de Volanž čia.
Atvyko su antstoliu.
Puiku. Atveskite.
Neprašė pamatyti jūsų.
Sveiki.
Ponia. Nenorėjau trukdyti jūsų vakarienės.
Ponia Markizė, prašau.
-Ką darote? -Inventorizaciją.
Žinote, kaip mylėjau savo brolį.
Šie rūmai man jį primena.
Suprasite, kad negaliu leisti išdraskyti šių namų,
prieš galutinai juos paliekant.
Aš esu Markizė de Mertej ir mirsiu Markize de Mertej.
Mirsi kaip kekšė.
Kaip gimei ir kaip visada gyvenai.
Kaip mieloji Cecilija galėjo pakliūti į jūsų rankas?
Grafas Gerko jus paviešins mūsų gerajam Karaliui.
Niekada nebuvote ištekėjusi už Markizo de Mertėjaus.
Jūs piktnaudžiavote seno žmogaus gerumu ir kilnumu.
Jis buvo senas iškrypėlis, kuris su manimi elgėsi kaip su mėsa.
Buvau ištekėjusi ir esu verta kiekvieno puodo šiuose rūmuose.
Tu esi beprotė.
Nagi.
Madam?
Atėjau atsisveikinti. Girdėjau, kad važiuojate į Versalį.
Atsisveikinti ir galbūt pasikalbėti apie Ceciliją?
Ji nei su mama, nei su Markize,
kuris atsisakė susitikti.
Jeigu žinote, kur ji, maldauju.
Deja.
Atsiprašau. Negaliu jums padėti.
Nesuprantu.
Sakė, kad Markizė de Mertej pateko į bėdą.
Galėjau jai padėti.
Ji pasirinko kitą kelią.
Tačiau kaip ir jūs,
jaučiu kartų skonį burnoje.
Maniau, kad ji buvo mano.
Izabelė dega iš įsiūčio ir mėgins pasipriešinti.
Jūsų veidas lyg apgaubtas melancholijos.
Tęskite, jaunuoli.
Ponia, aš jums draudžiu.
-Draudžiate man? -Taip, draudžiu.
Draudžiu nematyti savęs taip, kaip matau jus.
Pažvelkite į save.
Ši moteris...
Ar sukurta apgailestavimams?
Jeigu Cecilija girdėtų, kaip drąsiai su manimi kalbate...
Didžiuotųsi jumis.
Atsiprašau.
-Ponia, jaučiu... -Gana!
Atsiprašau, ponia.
-Galvoju apie Ceciliją... -Jos čia nėra.
Ar žinote, kur ji?
Žinau viską apie savo sūnėno gyvenimą.
Eikite lauk.
-Paruoškite žirgus, išvykstu. -Taip, ponia.
Vikontai, turėjau skubiai pamatyti. Važiuokite su manimi į Versalį.
Atsiprašau, kad pasirodau neįspėjusi.
Brangusis Vikontai, kaip jūs?
Mano padėtis rimta. Esu sužlugdyta, pažeminta, sunaikinta.
Brangusis Vikontai...
Gyvenimas jūsų rankose.
Važiuokite su manimi į Versalį.
Tik jūsų buvimas leis man būti išklausytai.
-Sveika, Cecilija. -Ponia.
Turėjau šiurpų pokalbį su jūsų teta.
Žinau.
Ji teisi. Viena Versalyje būčiau bejėgė.
Važiuokime kartu.
Galiu prarasti titulą...
Verčiau mirsiu, nei įsivaizduosiu tai.
Tad nori man padėti?
Maldauti Karaliaus už savo gyvybę ir draugės gyvybę?
Ne savo reputacijos sąskaita, ne, tikrai ne.
Jūs esate vyras, ir dar vikontas.
Karalius išklausytų.
Ne.
Man pasisekė, kad gimiau vyru, Vikontu,
ir kad esu tetos sūnėnas, kuri mane saugo.
Taigi man bus atleista.
Tavo padėtis subtilesnė, sutinku.
Aš mielai tau padėčiau.
Bet kaip?
Pažįstu tave.
Esame vieni, liaukis žaidęs ir aiškiai pasakyk, ko nori.
Visko.
Tavęs. Tavo rankos.
Ironiška, bet taip jau yra.
Tave išgelbės bažnyčia,
tiksliau, mano draugas kardinolas, kuris man skolingas paslaugą.
Jis turi galią mus sutuokti.
Tai padarytų pirmąją sąjungą niekine.
Net Karalius tam negalės prieštarauti.
Atleisk, neklaupsiu prašydamas rankos.
Puikiai žinai, kad jau esi mano.
Atiduočiau save tau antrą kartą.
Tai būtų tinkama mūsų istorijos pabaiga.
Jau pradėjau ją rašyti, norėčiau tavo nuomonės.
Ar čia tavo istorija?
←Pasiryžusi tekėt už vyro, kurį vadina tobulu ir kilniu,
herojė sako, kad ji įsimylėjusi, dega gėda..."
Truputį ←pagražinta".
Literatūra realybę verčia gražesne.
Kad būtų įdomiau.
-Atsargiai! -Valmontai.
Ševaljė, prašau, liaukis!
Kai jį gini, noriu dar labiau nušauti.
Duok ginklą... Ševaljė...
Nežinau, kokį vaidmenį suvaidinote...
Jei kažkas kaltas, tai aš.
Aš pastūmėjau Ceciliją šia kryptimi, kad užbaigtų mokslus.
Dabar ji laisva moteris.
Ji neturi dėl nieko gėdytis.
Tik ne prieš tokį kvailį.
Šauk.
Nagi, šauk.
Šauk!
Izabele.
-Duok ginklą. -Ne, panele.
Cecilija, myliu tave. Tai viskas, ką turiu.
Iš pradžių maniau...
Mylėti reiškia priimti tokią, kokia esi, ne tokią, kokią įsivaizduoju...
Ne turėti tave, o lydėti, mylėti tiek, kiek sugebu.
Kad niekam nepriklausyčiau, mėgaučiausi tuo.
Išmokti būt tokiam laisvam, kaip tu.
Kad tu mane mylėtum.
Bet ne.
Žinoma, kad ne, panele...
Taip liepia galva.
Bet kūnas rėkia, kad taip, kaip myliu, yra tikra.
Ir sveika. Ir gražu.
Tai kodėl jaučiuosi toks vienišas ir pasimetęs?
Ševaljė...
-O jeigu Dansenis buvo teisus? -Tas kvailys?
Jis su moterimi, kurią myli ir kuri myli jį.
Tu taip bijai?
Ko?
Nesiklausai manęs.
Eikš.
Čia mano gyvenimas. Ir tavo.
Rodau, kas iš tiesų esu.
-O čia? -Perskaityk, prašau.
Neturiu ko slėpti.
Paliksiu vieną. Neskubėk.
Nori pasakyt, pasikeitei?
Suviliojau moteris,
kurių vyrai vieni galingiausių karalystėje,
pakaktų, kad nubaustų mirtimi.
Stebina mano nutrūktgalviškumas?
Matai. Kartą mane apkvailinai.
Tai buvo vaidmuo, kurį pasirinkai atėjusi pas mane.
Ar nematai skirtumo tarp to, koks buvau tada,
ir kokiu tapau dėl tavęs?
Ką darai?
Norėčiau sušildyti tavo širdį.
Dar ne per vėlu.
Turi patikėt, kad ir aš galiu pasikeisti.
Pasilik šiąnakt.
Tekėk už manęs.
Taip.
Cecilija?
Viskas gerai?
Kas nutiko tarp tavęs ir Valmonto?
-Ar pasakysi? -Prašau.
Nemeluok, noriu tiesos.
Kiek kartų miegojai su juo? Kiek kartų?
Brangioji teta, žaidimas baigiasi,
o aš nugalėjau.
Šiąnakt Izabelė ateis, o rytoj ji mane ves.
Ji neturi kito pasirinkimo...
Izabelė pralaimėjo,
to reikėjo...
kad ją išgelbėčiau.
Kad pasakyčiau,
ką seniai norėjau, kad myliu ją.
Vėl gausiu blogą vaidmenį.
Apie ką kalbi?
Šis laiškas, ar jį rašei jai?
Savo tetai? Ar man?
Kad geriau užtvirtintų šias vestuves,
kurios taps tavo tobulu triumfu?
Žinojai, kad ateisiu.
Žinojai, kad man reikia tavęs.
Tu paruošei paskutinį smūgį, tai visiškai suprantama...
Aš paverčiau tave monstru.
Aš išeisiu, mano drauge.
Turiu vykti į Versalį.
Brangusis Valmontai, mano didysis Valmontai, mano amžinasis.
Iki tol Versalį buvau mačiusi tik keliuose raižiniuose.
Negalėjau verkti.
Tu ir tavo teta man žadėjote blogiausią.
Mano padėtis buvo beviltiška. Mano įžūlumas ją pablogino.
Bet aš nebijojau.
Mėgavausi paskutiniais žingsniais kaip laisva moteris.
Drįsau pažvelgti į akis karaliui.
Jūsų Didenybe.
Aš ėjau į ešafotą, tvirtai tikėdama savo amžinybe.
O tas vyras buvo tik žmogus,
nesiskyrė nuo kitų.
Tavo teta buvo ten, niūriame vaidmenyje, kuris jai visai netiko.
Ji išmok niekada neatverti širdies.
Viskas jos dėka.
Šiame didžiuliame apsimetėlių pokylyje aš puikiai pritapau.
Ir rengiausi, galbūt paskutinį kartą,
savo Markizės de Mertej kostiumu,
įsimylėjusios didį karį, tarnaujantį karalystei
ir jos įtakai anapus Atlanto.
Ponia, matau jumyse ypač brangias man dorybes.
Drąsą, be kurios jūs nebūtumėte išdrįsusi atvykti čia, į Versalį.
Aistrą, tą tyrą jėgą,
kuri, nukreipta teisingo ir kilnaus tikslo tarnystei,
virpa taip, kad įkvepia ir pažadina liūdniausias sielas.
Ir dar...
ne mažiau svarbu.
Jums būdinga viena maloniausių savybių.
Nuoširdumas.
Ačiū, kad atėjote pas mane,
Ponia Markize, Izabele de Mertej.
Norėčiau rašyti tau, kad tuo momentu
supratau tapusi būtina,
išsaugojau titulą
įtikindama Karalių padaryti mane lygia ministrams,
jo valios įrankiams.
Bet tai, ką pamačiau jo akyse, kuris karaliumi yra dėl Dievo malonės,
man pasirodė labiau pažįstama.
Kunigaikštis ar vergas, vyrai lygūs, kai kalba pasisuka apie geismą.
Kitą dieną atvyko rūmų pareigūnas paaiškinti,
su nuostabiu tikslumu ir griežtumu, kokia bus mano naujoji pareiga.
Kaip Jo Didenybės pirmoji kurtizanė, turėsiu išmokti viską apie jį.
Jo mažus įpročius ir didelius apetitus.
Karalius nenuobodžiaus.
Mano meile...
Vėl ir vėl galvoju apie naktį, kurią praleidome kartu.
Mano meile, norėčiau tau rašyti, kaip tavęs pasiilgau.
Bet sakau tau, ir sakau dar kartą,
laiškuose, kurių nebegali perskaityti,
pažadėjau absoliutų nuoširdumą.
Tavo mirtis mane pripildo
tiek, kiek drasko.
Taigi tu manęs niekada neišduosi.
VALMONTAS
Mano meile, aš būčiau labiau niekinga nei tu,
o man tai tinka.
Nes tai suteikia jėgos, reikalingos išgyventi.
Amžiams negailestinga.
Ir amžiams nepažeidžiama.
Vertė: Domante Janciunaite Iyuno