Ienāciet.
Es satiku jauku puisi.
Priecājos, ka saglabājat savu skaisto vitalitāti.
Saņēmāt manu vēstuli?
Jā.
Rīt es būšu Versaļā. Tur tiks lemts jūsu liktenis.
Ar jūsu mīļo Žerkūru?
Tā bija tikai izlikšanās.
Žerkūrs un Kastelē jau ir nodrošinājuši karaļa lēmumu.
Jums tiks atņemts tituls un īpašums.
Ja beigu cēliens ir izlemts, izrāde būs viduvēja.
Pat ja tā, šajā lugā pārsteigtās liecinieces
un nodevējas loma jums piestāv.
Izabella, es vēlos jums palīdzēt. Ņemiet šo.
Nauda? Vai mūsu draudzība ir kritusi tik zemu?
Uzticieties man. Pēc iespējas ātrāk dodieties uz Londonu.
-Bet kāpēc? -Es došos uz Versaļu.
Tas nav iespējams.
Man sevi jāaizstāv.
Līdz šim jūs sapratāt, ka mani nedrīkst vērtēt pārāk zemu.
Jums jāturpina.
Dodieties uz Londonu.
Man ir ietekmīgi draugi, kuri...
"Lēdija Izabella..."
Šī jums ļaus tur iekārtoties.
-Kad man tā jāatdod? -Nekad.
-Jūs esat brīva. -Paldies.
Madāma.
Esmu badā.
Madāma de Volānža ir klāt.
Viņu pavada tiesu izpildītājs.
Labi. Vediet viņus iekšā.
Bet viņi nelūdza ar jums tikties.
Sveiki.
Madāma. Es nevēlējos traucēt jūsu vakariņas.
Madāma marķīze, lūdzu.
-Ko jūs darāt? -Uzskaitu inventāru.
Jūs zināt, cik stipri es mīlēju brāli.
Šī pils man atgādina viņu.
Tā ka saprotiet, ka es nevaru jums ļaut izsirot šo māju,
pirms jūs to pametat.
Es esmu marķīze Merteija un miršu kā marķīze Merteija.
Jūs mirsiet kā palaistuve.
Tāpat, kā piedzimāt un kā vienmēr esat dzīvojusi.
Kā gan mana mazā Sesila, mana maigā meita, nonāca jūsu pakļautībā?
Grāfs Žerkūrs mūsu labā karaļa priekšā atklās visu, ko darījāt.
Jūs nekad nebijāt precējusies ar marķīzu de Merteiju.
Jūs vienkārši izmantojāt veca vīra laipnību un dāsnumu.
Jūsu brālis bija vecs izvirtulis, kurš mani uztvēra kā gaļas gabalu.
Es jau biju precējusies,
un šajā pilī esmu pelnījusi visu līdz pat pēdējam naktspodiņam.
Jūs esat zaudējusi prātu.
Turpiniet.
Madāma?
Es ierados, lai atvadītos. Dzirdēju, ka brauksiet uz Versaļu.
Lai atvadītos un varbūt parunātu par Sesilu?
Sesila nav ne pie savas mātes, ne marķīzes,
kura atteicās mani uzņemt.
Ja zināt, kur viņa ir, es lūdzu...
Diemžēl ne.
Man tiešām žēl. Es nevaru jums palīdzēt.
Es nesaprotu.
Man teica, ka marķīze de Merteija ir nepatikšanās.
Es varēju viņai palīdzēt.
Viņa izvēlējās citu ceļu.
Bet, tāpat kā jūs...
...es jūtu rūgtumu.
Man šķita, ka viņa ir mana.
Izabella deg dusmās un nemirs bez cīņas.
Jūsu seju pārņēmusi melanholija.
Ejiet vien, jaunieti.
Madāma, es jums to aizliedzu.
-Jūs man aizliedzat? -Jā, aizliedzu.
Es jums aizliedzu sevi neredzēt tā, kā jūs redzu es.
Paskatieties uz sevi.
Šī sieviete...
Vai viņa ir radīta nožēlai?
Ja Sesila jūs dzirdētu ar mani runājam tik brīvi...
viņa ar jums ļoti lepotos.
Atvainojiet.
-Madāma, es jūtos... -Pietiek!
Piedodiet, madāma.
-Es domāju par Sesilu... -Viņas šeit nav.
Vai zināt, kur viņa ir?
Es par sava radinieka dzīvi zinu itin visu.
Ejiet prom.
-Sagatavojiet zirgus - es izbraukšu. -Jā, madāma.
Dārgais vikont, man tevi vajadzēja satikt. Brauc man līdzi uz Versaļu.
Piedod, ka ierodos bez paziņojuma.
Dārgais vikont, kā jūties?
Mana situācija ir ļoti nopietna. Esmu sagrauta, pazemota, iznīcināta.
Mans dārgais vikont...
Mana dzīve ir tavās rokās.
Lūdzu, brauc man līdzi uz Versaļu.
Tikai tava klātbūtne man ļaus tikt sadzirdētai.
-Sveika, Sesila. -Madāma.
Man bija šausmīga saruna ar tavu tanti.
Es zinu.
Viņai taisnība. Viena Versaļā es būšu bezpalīdzīga.
Dosimies kopā. Mans tituls un īpašums ir apdraudēts.
Es labāk mirtu, nevis iztēlotos, kā tu visu zaudē.
Tātad tu vēlies man palīdzēt?
Es? Lūgties karalim savu un savas dārgākās draudzenes apžēlošanu?
Ne tad, ja jāupurē mana reputācija. Noteikti nē.
Tu esi vīrietis, turklāt vikonts.
Karalis tevi noteikti uzklausīs.
Nē.
Man paveicās piedzimt par vīrieti, vikontu
un manas dārgās eņģeliskās tantes radinieku.
Tādēļ es tikšu apžēlots.
Tava situācija ir trauslāka, piekrītu.
Es labprāt tev palīdzētu.
Bet kā?
Es tevi pazīstu, vikont.
Tagad kad esam vieni, nespēlējies un pasaki, ko tu vēlies.
Visu.
Tevi, tavu roku.
Ironiski, bet tā tas ir.
Tavs glābiņš būs baznīca
jebšu man tuvs draugs, kardināls, kurš man ir palīdzību parādā.
Viņš mūs var atkal apprecināt.
Tā pirmā laulība zaudētu spēku.
Pat karalis nevarētu iebilst.
Piedod, ja nemetos ceļos, lai lūgtu tavu roku.
Mēs abi labi zinām, ka tu jau esi mana.
Apprecot tevi, es tevi otro reizi dāvātu sev.
Tās būtu piemērotas beigas mūsu stāstam.
Es jau esmu sācis to rakstīt. Es gribētu dzirdēt tavas domas.
Tāds ir tavs stāsts?
"Gatava precēt vīrieti, kuru viņa apraksta kā ideālu un izcilu,
varone saka, ka ir iemīlējusies un gailē aiz baudas un kauna."
Tas ir neliels aranžējums.
Literatūrai jāmaina realitāte par ko skaistāku.
Lai būtu interesantāk.
-Sargies! -Valmon.
Ševaljē, lūdzu, beidz!
Tā kā viņu aizstāvi, es vēl vairāk gribu viņu nošaut.
Atdodiet savu ieroci. Ševaljē...
Nezinu, kāda ir jūsu loma manā nelaimē, bet...
Ja kādam jāmaksā, tas esmu es.
Šo virzienu Sesilai devu tāpēc, lai pabeigtu viņas izglītošanu.
Tagad viņa ir brīva sieviete.
Viņai nav, par ko kaunēties.
Ne šāda muļķa priekšā.
Šaujiet.
Aiziet, šaujiet.
Šaujiet!
Izabella.
-Dodiet ieroci. -Nē, jaunkundz.
Sesila, es tevi mīlu. Tas ir vienīgais, kas man ir.
Sākumā es domāju...
Es domāju, ka tevi jāpieņem tādu, kāda esi, nevis tādu, kādu izsapņoju.
Nevis jāņem īpašumā, bet jāpavada, mīlot tik stipri, cik varu.
Ka es nevienai nevaru piederēt, un man tas jāizbauda.
Jāmācās būt tik brīvam, cik brīva esi tu.
Lai tu mani mīlētu.
Bet nē.
Protams, nē, jaunkundz.
Mana galva man liek tā domāt.
Bet ķermenis kliedz, ka tas, kā tevi mīlu, ir īsts,
veselīgs un skaists veids.
Tad, kāpēc es jūtos tik vientuļš un apjucis?
Ševaljē...
-Ja nu Dansenī bija taisnība? -Tam vientiesim?
Tas vientiesis ir kopā ar mīļoto, kura viņu mīl.
Vai tu tā baidies?
No kā?
Tu manī neklausies.
Nāc.
Šī ir mana dzīve. Un tā ir tavējā.
Es tev parādu, kas es esmu.
-Un šeit? -Izlasi tās, lūdzu.
Man nav, ko slēpt.
Es tevi atstāšu vienu. Nesteidzies.
Gribi pārliecināt, ka esi mainījies?
Esmu savaldzinājis sievietes, kuru vīri ir varenākie cilvēki karalistē.
Te pietiek, lai mani nogalinātu 1000 reizes.
Mana pārgalvība tevi pārsteidz?
Redzi? Tu mani esi padarījusi par muļķi.
Tu to lomu izvēlējies jau tad, kad nāci ar mani satikties.
Tu tiešām neredzi atšķirību starp to, kāds biju,
un to, kāds esmu kļuvis tevis dēļ?
Ko tu dari?
Es vēlētos sasildīt tavu sirdi.
Vēl nav par vēlu.
Tev jātic, ka arī es spēju mainīties.
Paliec pa nakti.
Precies ar mani.
Jā.
Sesila?
Viss kārtībā?
Kas notika starp tevi un Valmonu?
-Vai tu man to pateiksi? -Lūdzu.
Nemelo man. Es gribu zināt patiesību.
Cik reižu tu ar viņu gulēji? Cik reižu?
Dārgā tante. Spēlei ir pienākušas beigas,
un es esmu uzvarējis.
Šovakar Izabella ieradīsies, un rīt viņa mani precēs.
Viņai nav citas izvēles.
Izabella zaudēja, bet, lai mēs būtu laimīgi, tā tam bija jānotiek.
Lai viņa tiktu glābta.
Es beidzot varu teikt to,
ko tik ilgi aizturēju - es viņu mīlu.
ES VIŅU MĪLU
Es atkal dabūšu slikto lomu.
Par ko tu runā?
Šī vēstule. Vai tu to uzrakstīji viņai?
Savai tantei? Vai arī man?
Lai nostiprinātu šīs kāzas,
kuras - kas ir svarīgākais - būs tavs izcilākais triumfs?
Tu zināji, ka es ieradīšos.
Tu zināji, ka man tevi vajadzēs.
Tu sagatavoji pēdējo triecienu. Tas ir loģiski.
Es tevi pārvērtu briesmonī.
Es tevi pametīšu, draugs.
Man jādodas uz Versaļu.
Dārgais Valmon. Mans varenais, mūžīgais Valmon.
Līdz tam es Versaļu biju redzējusi tikai bālās gravīrās.
Bet tā mani saviļņoja.
Jūs ar tanti man apsolījāt ļaunāko.
Mana situācija bija izmisuma pilna. Mana nekaunība to tikai pasliktināja.
Bet es nebaidījos.
Varbūt es baudīju pēdējos soļus, ko spēru kā brīva sieviete.
Bet es ieskatījos karaļa acīs.
Jūsu Majestāte.
Es devos pie dzegas, esot droša par savu likteni.
Un man priekšā stāvēja vīrietis,
kurš nekā neatšķīrās no citiem.
Tava tante bija turpat - baisā lomā, kas viņai nemaz nepiestāvēja.
Viņa man iemācīja neatvērt savu sirdi.
Bez viņas es nebūtu tāda, kāda esmu.
Un es lieliski iederējos šajā lielajā viltvāržu ballē.
Un es, iespējams, pēdējo reizi uzvilku
savu marķīzes de Merteijas kostīmu,
tēlojot mīlošu sievu varenam cīnītājam, kurš kalpoja karalistei
un tās ietekmes sfērai visā Atlantijas okeānā.
Madāma, es jūsos saskatu tikumus, kas man pašam ir tuvi.
Drosmi, bez kuras jūs neuzdrīkstētos ierasties šeit, Versaļā.
Kaislību - tas tīrais spēks,
kas novirzīts taisnīga un cēla mērķa veicināšanai
vibrē tā, ka iedvesmo un sniedz atklāsmes skumjākām dvēselēm.
Un, visbeidzot...
...un ne mazāk svarīgi...
Es jūsos saskatu visgraciozāko iezīmi.
Godīgumu.
Paldies, ka ieradāties pie manis,
madāma marķīze, Izabella de Merteija.
Mīla, es vēlētos tev rakstīt, ka tobrīd
es zināju, ka kļuvu svarīga karalistei un izglābu savu titulu,
pārliecinot karali, lai viņš mani padarītu par savu ministri,
savas gribas instrumentu.
Bet tas, ko saskatīju šajā vīrietī, karalī vien Dieva svētības dēļ,
man šķita kas pazīstams.
Princis vai vergs - visi vīrieši kaisles jautājumos ir vienlīdzīgi.
Nākamajā dienā pie manis ieradās oficiants, lai skaidrotu
ar neticamu stingrību un precizitāti, kāda būs mana loma.
Kā Majestātes pirmajai kurtizānei man par viņu jāapgūst viss.
Viņa sīkie ieradumi tāpat kā viņa apetīte.
Karalis vairs negarlaikosies.
Mana mīla...
Es atkal un atkal domāju par to nakti, ko pavadījām kopā.
Mana mīla, es arī vēlētos tev rakstīt par to, kā man tevis pietrūkst.
Bet es tev šajās vēstulēs, ko vairs nevari izlasīt, atkārtoju,
ka esmu zvērējusi būt pilnīgi atklāta.
Un patiesība ir tāda, ka tava nāve mani kā priecē, tā sagrauj.
Tu mani nekad nenodosi.
VALMONS
Mana mīla, starp mums abiem esmu bijusi tā nejaukā,
un tas man der.
Jo tas man dod spēku, kas vajadzīgs izdzīvošanai.
Vienmēr nežēlīgai.
Un mūžam neaizskaramai.
Tulkojusi Linda Sindija Dzenovska Iyuno