Stig på.
Jeg møtte nettopp en flott ung mann.
Det gleder meg at din vitalitet er uforminsket.
Fikk du brevet mitt?
-Det gjorde jeg. -Jeg reiser til Versailles i morgen.
Til audiensen hos kongen, angående deg.
Med din kjære Gercourt?
Det er bare skuespill.
Gercourt og Castellet har allerede forsikret seg om kongens beslutning.
Din tittel og eiendom vil bli tatt fra deg.
Hvis den siste akten alt er kjent... blir forestillingen middelmådig.
Selv om din rollefigur som svikefullt overraskelsesvitne virker lovende.
Jeg vil hjelpe deg, Isabelle. Her.
Penger? Skal vårt fine vennskap oppsummeres slik?
Du må stole på meg. Dra til London med det samme.
-Hvorfor ikke? -Jeg skal til Versailles.
-Det er umulig. -Jeg vil forsvare meg.
Hittil har du visst bedre enn å undervurdere meg. Fortsett slik.
Reis til London allerede i dag. Jeg har noen kjære venner som kan...
"Lady Isabelle..."
Dette er nok til å bosette seg der.
-Når skal jeg betale tilbake? -Aldri.
-Du er fri. -Takk.
Madame.
Jeg er meget sulten.
Madame de Volanges er her. Sammen med en fogd.
Nåvel, før dem inn.
De har ikke bedt om noe møte.
Hallo.
Madame... Jeg ville ikke forstyrre midt i kveldsmåltidet.
"Madame markise", om jeg får be.
-Hva gjør du? -Vareopptelling.
Du vet hvor høyt jeg elsket min bror. Dette stedet minner om ham.
Jeg kan ikke la deg plyndre huset før du forlater det for godt.
Jeg er markisen av Merteuil, og jeg forblir det til jeg dør.
Du kommer til å dø som en hore, slik du ble født og alltid har levd.
Hvordan kunne min ømme lille Cécile falle under din kontroll?
Takket være Gercourts inngripen vil sannheten bli avslørt.
Du har aldri vært gift med markien.
Du har utnyttet en vennlig gammel manns gavmildhet.
Din bror var en pervers gamling som behandlet meg som et kjøttstykke.
Ja, jeg har vært gift før.
Og jeg fortjener hver eneste tissepotte i dette slottet.
Stakkars tåpe.
Fortsett.
Madame?
Jeg ville ta farvel. Jeg hørte at du skal til Versailles.
Ta farvel og kanskje spørre om Cécile?
Hun er verken hos sin mor eller markisen, som nekter å ta meg imot.
Om du vet hvor hun er...
Dessverre ikke.
Jeg beklager. Jeg kan ikke hjelpe deg.
Jeg forstår ikke.
Jeg hørte at markisen er i knipe.
Jeg kunne ha hjulpet henne. Hun valgte en annen vei.
Men akkurat som deg... har jeg en vond smak i munnen.
Jeg trodde hun var min.
Isabelle er rasende. Hun går ikke under uten kamp.
Ansiktet ditt virker preget av melankoli.
Nåvel, unge mann. Gå nå.
Jeg forbyr deg, madame.
-Forbyr du meg? -Ja, jeg forbyr deg.
Du får ikke beundre deg selv slik jeg beundrer deg.
Se på deg selv.
Denne kvinnen... Er hun skapt til å føle sorg?
Hvis Cécile hørte deg snakke så fritt...
...ville hun vært stolt.
Unnskyld meg. Unnskyld meg...
-Madame, jeg... -Det holder!
-Unnskyld, jeg tenker på Cécile... -Hun er ikke her!
-Vet du hvor hun er? -Jeg vet alt om nevøen min.
Forsvinn.
-Forbered vognen. Jeg skal ut. -Ja, madame.
Kjære visegreve, jeg måtte treffe deg. Bli med til Versailles!
Beklager at jeg kommer uanmeldt.
Kjære deg, hvordan står det til?
Situasjonen min er svært alvorlig. Jeg er ruinert, fornedret, ødelagt.
Kjære visegreve...
Mitt liv hviler i dine hender. Jeg ber deg, bli med meg.
Kun ditt nærvær kan sørge for at jeg blir hørt.
-Hallo, Cécile. -Madame.
-Jeg har kranglet med din tante. -Jeg vet det.
Og hun har rett. Alene i Versailles er jeg hjelpeløs.
Vi reiser dit sammen. Jeg risikerer å miste alt.
Jeg dør heller enn å se deg ruinert.
Hjelper du meg?
Skal jeg be kongen om nåde på våre vegne?
Ikke om det innebærer at jeg må ofre mitt rykte.
Du er mann. Visegreve, til og med.
-Kongen hører sikkert på deg. -Nei.
Jeg var heldig som ble født som mann, visegreve-
-og nevø av en tante som beskytter meg.
Jeg vil skånes.
Din situasjon er mer utsatt, det er jeg enig i.
Jeg skulle gjerne hjulpet deg. Men hvordan?
Jeg kjenner deg. Nå som vi er alene, bare si hva du vil ha.
Alt.
Deg. Din hånd.
Det er ironisk, men slik er det. Vår frelse ligger i kirken...
...hos en venn av meg, en kardinal, som skylder meg en tjeneste.
Han kan vie oss igjen og gjøre vår første allianse ugyldig.
Selv ikke kongen kan protestere.
Unnskyld om jeg ikke kneler. Du vet like godt som meg at du alt er min.
Jeg ville overgitt meg til deg en andre gang.
Det ville vært en passende slutt på eventyret vårt.
Jeg har alt begynt å skrive det. Jeg vil vite hva du synes.
Er dette din versjon? Klar til å ekte en "perfekt og opphøyd" mann-
-"fortæres" din heltinne av nytelse og skam?
Det er litt kunstig, men litteraturen skal forskjønne virkeligheten.
-Pass på! -Valmont.
Slutt, jeg ber deg!
At du forsvarer ham, gjør det bare verre.
Gi meg våpenet, ridder.
Jeg vet ikke hvilken rolle du spiller, men...
Hvis noen skal straffes, er det meg.
Jeg førte Cécile inn på dette sporet for hennes utdannings skyld.
Nå er hun en fri kvinne.
Hun har intet å skamme seg over, særlig ikke foran en slik tåpe.
Skyt.
Kom igjen, skyt.
Skyt!
Isabelle.
-Gi meg våpenet. -Nei.
Jeg elsker deg, Cécile. Min kjærlighet er alt jeg har.
Først trodde jeg...
...at jeg måtte akseptere den du er og ikke den jeg ser i drømmene mine.
Ikke eie deg, men følge deg og elske deg så høyt jeg bare kan.
Ikke tilhøre noen...og nyte det.
Lære meg å være like fri som deg.
Så du kunne elske meg.
Men, nei. Slik er det selvsagt ikke.
Hodet sier det, men kroppen roper at min måte å elske deg på er sann.
Og sunn. Og vakker.
Så hvorfor føler jeg meg så ensom og fortapt?
Min ridder...
-Hva om Danceny har rett? -Den tosken?
Tosken er her med kvinnen han elsker og som elsker ham.
Er du så redd?
For hva?
Du hører ikke etter.
Kom.
Dette er mitt liv. Det tilhører deg.
Jeg viser deg mitt sanne jeg.
-Og disse...? -Les dem. Jeg har ingenting å skjule.
Du får være i fred. Ta den tiden du trenger.
Skal jeg tro at du har forandret deg?
Jeg har forført kvinner hvis menn er blant rikets mektigste.
Det er nok her til å få meg drept.
Blir du overrasket over min skjødesløshet?
Forstår du? Du har gjort meg til en tåpe.
Det var rollen du valgte da du oppsøkte meg.
Ser du ingen forskjell på den jeg var da-
-og den jeg er nå, på grunn av deg?
Hva gjør du?
Jeg vil varme hjertet ditt.
Det er ikke for sent.
Jeg kan også forandre meg.
Bli her i natt.
Gift deg med meg.
Ja.
Cécile?
Hvordan går det?
Hva skjedde mellom deg og Valmont?
-Skal du si det? -Vær så snill...
Ikke lyv. Jeg vil høre sannheten.
Hvor mange ganger lå du med ham? Hvor mange?
Kjære tante, spillet er snart over.
Og jeg har vunnet.
I kveld kommer Isabelle hit, og i morgen gifter hun seg med meg.
Hun har ikke noe annet valg.
Isabelle har tapt,-
-men det var kravet for at vi skulle bli lykkelige...
...for at hun kunne reddes.
For at jeg endelig kunne si ordene jeg har holdt inne.
Jeg elsker henne.
JEG ELSKER HENNE
Nok en gang er det jeg som er den onde.
Hva snakker du om?
Dette brevet... Skrev du det til din tante, eller til meg?
For å forsegle dette ekteskapet, som også blir, fremfor alt...
...din største triumf?
Du visste at jeg ville komme.
Du visste at jeg trengte deg.
Du forberedte det siste slaget. Det er fullstendig rimelig.
Jeg har gjort deg til et monster.
Jeg skal gå, min venn.
Jeg må til Versailles.
Kjære Valmont, min store Valmont, min evige.
Til da hadde jeg bare sett Versailles på bleke kobberstikk.
Men jeg måtte ikke bli følelsesladet.
Du og din tante hadde lovet meg det verste.
Situasjonen min var desperat, respektløsheten min gjorde den verre.
Men jeg var ikke redd.
Jeg nøt det som kunne være mine siste skritt i frihet.
Men jeg våget å se kongen i øynene.
Deres Majestet.
Jeg var på vei til skafottet, overbevist om min evighet.
Mannen foran meg var en mann som alle andre menn.
Din tante var der, i en ondskapsfull rolle som slett ikke passet henne.
Det var hun som lærte meg å aldri åpne hjertet mitt.
Uten henne hadde jeg ikke vært den jeg er.
På dette hyklerballet passet jeg perfekt inn.
Og jeg ikledde meg, kanskje for siste gang,-
-mitt kostyme som markisen...
...den forelskede hustruen til en kriger i rikets tjeneste-
-og dets innflytelse på den andre siden av Atlanteren.
Madame, i deg ser jeg dyder som ligger mitt hjerte nær.
Mot, uten det ville du aldri våget å komme hit til Versailles.
Lidenskap, den rå kraften,-
-som når den utnyttes i en rettferdig og edel hensikt-
-vibrerer så sterkt at den inspirerer selv de sørgeligste av sjeler.
Og sist...men ikke minst...
...ser jeg i deg den edleste av alle egenskaper.
Oppriktighet.
Takk for at du kom, markise Isabelle de Merteuil.
Min elskede, jeg ville skrive at jeg da forsto-
-at jeg hadde blitt uunnværlig.
At jeg hadde overtalt kongen til å gjøre meg til ministrenes like.
Et redskap for hans vilje.
Men det jeg så i øynene hans, han som ble konge ved Guds nåde,-
-var av en mye mer kjent natur.
Prins eller slave, alle menn er like når det gjelder begjær.
Neste dag kom en tjener og forklarte-
-med stor nøyaktighet hvilken rolle som ville bli min.
Som Hans Majestets første kurtisane må jeg lære alt om ham.
Hans små vaner og hans store lyster.
Kongen ville ikke lenger føle kjedsomhet.
Min elskede...
Jeg tenker stadig på natten vi tilbrakte sammen.
Min elskede, jeg ville også skrive om hvor mye jeg savner deg.
Jeg sier det og gjentar det-
-i disse brevene, som du ikke lenger kan lese.
Jeg har avlagt et løfte om absolutt oppriktighet.
Din død lindrer meg like mye som den hjemsøker meg.
Nå vil du aldri svikte meg.
Min elskede, jeg ble til sist den slemmeste av oss to...
...og det passer meg godt.
Det gir meg styrke til å overleve.
Ubarmhjertig for alltid.
Uinntagelig for alltid.
Tekst: Thomas Fagerlid Iyuno