„Dneska bude vedoucím směny Šun.“
ŠUN (23) UMĚLEC
DAI (23) VYSOKOŠKOLÁK
Fotky tohohle typu mě rozhodně znervózňujou.
RJÓTA (28) MODEL A VEDOUCÍ KAVÁRNY
Je to Šun.
Fakt se mi líbí.
Hele.
Opravdu je to Dai.
- Konečně to víme. - Vážně?
Čekali jsme spíš Rjótu, že jo?
Teď se určitě ještě víc sblíží.
Taky si myslím.
BOYFRIEND
- Buď mým parťákem. - S radostí.
GENSEI (34) Z TCHAJ-WANU, KADEŘNÍK A VIZÁŽISTA
Tak my vyrážíme.
Mějte se.
Ahoj!
Dost mě překvapilo,
že si Šun vybral Daie.
USAK (36) TANEČNÍK
- Já jsem to popravdě čekal. - Jo.
Fakt? I vy ostatní?
Dai si vybral Šuna
a ten si teď zvolil jeho.
Podle všeho jsou si souzeni.
Možná máš pravdu.
Pokud se mají
navzájem rádi…
Přesně.
ŠUN A DAI
Pardon.
Jednu sušenku a malou ledovou kávu, prosím.
Dobře.
Do pěti minut bude hotová.
Počkáme tady.
Zanesu jim to. Kam se poděli?
Ať vám chutná.
- Děkujeme. - Díky.
Šun vůbec nic neříká.
Třeba na něco čeká.
- Taky si myslím. - Že jo?
Když se ti někdo líbí, jsi asertivní…
a jdeš ho oslovit?
Tím myslíš sbalit?
Já tohle normálně nedělám.
- Ne? - Ne.
Fakt ne?
Ale proč?
Nechci se prozradit.
A získal sis tak někdy někoho?
Ne.
Co ty, Rjóto?
- Co bych dělal, kdyby se mi někdo líbil? - Jo.
Nedal bych mu to jasně najevo,
ale chtěl bych s ním trávit víc času.
Kdybych měl o někoho zájem,
asi bych se s ním přirozeně
začal bavit častěji než předtím.
DNEŠNÍ TRŽBA 9850 JENŮ
- Díky za dnešek. - Není zač. Taky děkuju.
Měl jsem radost, že sis mě vybral.
Ale zaváhal jsem.
- Jo? - Jo.
Proč?
Občas se cítím dost zmateně.
Jak to?
Nejsem si jistý, jestli bych s tebou
chtěl doopravdy být.
Třeba jen podvědomě reaguju na to, že jsi o mě projevil zájem,
a všechno je to jenom iluze.
Nedokážu to rozlišit.
Popravdě…
by asi bylo nejjednodušší,
kdybychom se políbili.
To bych…
hned poznal,
jestli tě mám fakt rád.
Aha.
Co to bylo?
Jděte do toho! Než zapadne slunce!
Zatím jsem pořád dost zmatený.
Zajímalo by mě, jak se budu cítit
po dalších dvou týdnech.
Teď jsem na tom takhle.
Docela se těším, co přijde, ale zároveň mám strach.
Proto nad tím tak dumám. Abych se nemusel tolik bát.
Takže tak.
Půjdeme domů?
Tak jo.
Pojďme.
Postav se.
Co je?
- Co děláš? - Dej mi ruku.
- Proč? - Políbíme se.
- Ne. - Proč ne?
Nechci.
Ne teď.
Udělám to…
až si utřídím svoje pocity.
Teď by mě to akorát ještě víc zmátlo.
- Proč to neudělal? - Proč?
- Propásl příležitost! - Nešlo to.
Řekl, že by ho to teď ještě víc zmátlo,
ale zároveň dal Daiovi vědět, že má šanci.
To je teda pletichář.
Tyhle typy si tě omotají kolem prstu.
Takhle se Dai nikdy nevzdá.
- Šun je komplikovaný člověk. - Ale hezky se na ně kouká.
- Jsou fakt super. - To teda.
Oba umí skvěle nahodit udičku.
Teď je jen otázka, kdo z nich má pevnější prut.
To je fakt.
V tomhle jsou oba stejní.
Vůbec by mě ale nepřekvapilo, kdyby se za pár dní muchlovali.
Pravda.
To napětí mezi nimi je bude ponoukat blíž a blíž…
- Dokud se nezačnou muckat! - Přesně!
Ruku do ohně za to nedám, ale…
To jsou…
tvoje spodky?
Všechno ostatní je tvoje.
- Je vidět, že ho má fakt rád. - To teda.
- Zakryju ti kruhy pod očima. - Jasně.
- Představ si tady čáru. - Dobře.
Měl bys začít od ní.
Směrem dolů?
- Jo. - Aha.
Začni tmavší barvou
a pak ji takhle rozetři, jo?
Trošku přitlačíš a…
Co to? Zmizely.
A stačí, když si teda zakryju ty kruhy?
Nepotřebuju toho make-upu víc?
Ne, máš krásnou pleť.
Víc se líčit nemusíš.
Líbí se mi tvoje pihy
a máš i moc pěkné obočí.
A šíleně dlouhé řasy.
A tak akorát široké čelo.
Gensei si myslí, že ho má Rjóta rád,
ale nepůsobí na vás zaláskovaně spíš on?
- Přesně tak. - Souhlasím.
Teď už jsme měli směnu všichni.
Jo.
- Kde jsme měli největší tržby? - Třetí den byl nejlepší.
Jo. Tam se nám dařilo.
Nikdy jsme nedosáhli na 10 000 jenů.
Ne.
Určitě to ale půjde.
S Kazutem jsme byli v parku asi 20 minut odsud.
- To je blízko. - Je.
A hlavně tam bylo hodně rodin a párů.
- Cože? - Co to?
Další? Dělají si srandu?
Hej!
Tady je takový terminál pro trajekty,
takže tam chodí dost lidí.
Na odpočívadlech a terminálech se jich vždycky pohybuje hodně,
takže když budeme kroužit kolem jednoho z nich…
To je frajer!
- A vypadá asertivně. - Možná to tam pěkně rozvíří.
Takhle by se nám mohlo podařit dosáhnout vytyčeného cíle…
Někteří na to možná zapomněli, ale…
Skvělý načasování.
Cože?
Ty ho znáš?
Jo.
Tak to je hustý.
- Ahoj. - Dobré ráno.
Rád vás poznávám.
Jmenuju se Alan. Ode dneška tu s váma budu bydlet.
Vítej mezi náma.
Jmenuju se Alan.
Pracuju pro zahraniční IT firmu.
ALAN (29) BRAZILEC
Mám brazilské, italské a japonské kořeny.
Identifikuju se jako Brazilec, ale žiju tady v Japonsku.
Jsem dost asertivní člověk.
Když potkám někoho, kdo se mi líbí, hned mu to řeknu.
Něco jsem cítil.
- Umyjeme se? - Co?
Myslím navzájem.
To asi nedám.
Hustý. Kam si můžu sednout?
- Kamkoliv. - Co tamhle?
- Pusťte ho. - Vy jste kámoši?
Jo.
Ty jo, Usaku!
To je drsný.
Tak mě obejmi.
Nemůžu tomu uvěřit!
Mám takovou radost. Obejmul bych vás všechny.
Co tady děláte?
Rád tě poznávám.
- Nápodobně. - Já jsem Alan.
A já Te-hon.
- Cože? - Te-hon.
Te-hon?
Těší mě. Já jsem Alan.
- A já Rjóta. - Rjóta.
- Dobrá náhodička, že? - Rád tě vidím.
Je to fakt vtipný.
- Jsem rád, že se ti daří. - Znají se.
- Hustý. - Jak se máš?
- Těší mě. - Nápodobně.
Já jsem Šun.
- Cože? - Šun.
- Šun? - Jo.
- Já jsem Alan. - Těší mě.
Vím, že normální lidi neobjímají všechny u stolu.
Jmenuju se Alan. Rád tě poznávám.
Gensei.
Gensei? Já jsem Alan.
Moc mě těší.
Tohle je fakt drsný. Počkat, nejsem na vás moc hlučný?
Ne, jsi boží.
Prostě extrovert.
Opravdu z toho nemůžu.
Takže ty znáš Usaka i Daie?
Přesně tak. Jakže jsme se poznali, Daii?
Napsal jsem ti na Instagramu, protože jsi mi připadal sexy.
Fakt?
Kdo koho oslovil jako první? Ty mě?
Jo.
Ty jsi tehdy ale s někým chodil.
Jasně.
Nic divnýho se nestalo, ale od tý doby spolu komunikujeme.
Nic divnýho?
Nemáme mezi sebou žádný hluboký vztah,
ale když to řeknu nějak normálně, dělali jsme spolu všechno.
Takže spolu spali.
Už to tak bude.
To znamená, že se v minulosti navzájem přitahovali.
Jo.
Nepodváděj, Usaku. To bylo nesportovní.
Počkej.
- Nespalte se! - Pozor.
To zvládneš.
- Vyměníme si strany? - Jo.
- Šune? - Co se to děje?
Nejspíš se trápí.
- Tak rychle sem ještě nikdo nezapadl. - Kecáš.
- A to jsi tu teprve chvilku. - Je to v pohodě? Nelezu vám na nervy?
- No, já nevím… - Nebo…
Nelezeš.
Ne?
Když se nad tím zamyslíte,
čeká nás opravdu nezapomenutelný měsíc.
- Tohle je fakt výjimečná příležitost. - To jo. Vážně si to užívám.
- Přesně. Jinak to ani nejde. - Musíme z toho dostat co nejvíc.
Myslíte, že Alanův příchod Šuna a Daie trošku popožene
a dají se konečně dohromady,
nebo to bude jejich konec?
Šunovy city k Daiovi ale očividně sílí, ne?
A je vidět, že si to sám uvědomuje.
Jenže je nedokáže přijmout.
Určitě s nimi pěkně zápasí.
Musí se ke vztahům naučit přistupovat jinak.
Vždycky někdo usiloval o něj.
- Byl pasivní. - Nejdřív se zamiloval partner.
Jsem zvědavý, jestli dokáže být asertivní.
Děje se tam toho strašně moc.
To teda.
- Na zdraví! - Na zdraví!
- Hurá!
Voní to krásně.
- Je to dobré. - Je.
Jaký máš typ?
Typ?
Musí vypadat laskavě,
ale taky jako kus chlapa. Teda…
Když to řeknu jednoduše,
prostě mám rád velký zadky.
- To znamená… - Třeba Usak.
- Sak-sak. - A Te-hon.
- Te-hon taky. - To jo.
- Já žádný nemám. - Ale jo.
A když na tom s partnerem makáte, zvětší se vám.
- Takže můžeš být s kýmkoliv. - Hoď mi to na gril, prosím.
Jasně.
Proč ses k nám vůbec přidal?
Normálně mi trvá dost dlouho navázat s někým vážný vztah.
Představa, že bych měl s někým chodit, mě docela děsí.
Už je mi ale 29, takže…
Nechci vyvozovat ukvapený závěry o tom, čeho jsem, nebo nejsem schopnej.
Řekl jsem si, že pořád můžu zažít nebo pocítit něco novýho.
A proto jsem tady.
Bravo! Tos řekl skvěle.
Vítej mezi náma.
Ten potlesk tu dělá
obrovskou ozvěnu.
Vypadá to, že si toho hodně prožil.
Nejdřív působil dost povrchně, ale teď…
Začíná se mi zamlouvat.
Je důležité mít rád sám sebe.
Moje řeč. S tím rozhodně souhlasím.
Trochu se bojím, aby to pak nepřerostlo v sebestřednost.
Když všude kolem řádil Covid,
všichni si strašně stěžovali na vládu.
Včetně mojí rodiny.
Co bychom si ale počali bez ní?
Nesmíme jen házet vinu na ostatní. Musíme se aktivně snažit,
abychom si svoje problémy dokázali vyřešit sami.
Dávat najevo, co chceme, nemusí znamenat, že jsme sobečtí.
Když otevřeně neřekneme, jaké máme potřeby a požadavky,
společnost se nikdy nezmění.
Dosáhnout takové změny je těžké.
Ale je nutná.
Stojatá voda začne zapáchat.
Proto se musí věci neustále měnit. Tekoucí voda bývá čistější.
A současná společnost je nastavená ve prospěch většiny.
Není už tahle myšlenka vůči ní neuctivá?
Ale vůbec ne.
Privilegovaní lidé často potřebujou, abychom je na to upozornili.
To si myslíš ty,
ale já v médiích vidím, že jsou aspoň poslední dobou
vůči LGBTQ lidem o dost ohleduplnější než dřív.
S tím já ne…
- To je ale taky jenom tvůj názor, Daii. - Jasně.
Nejdůležitější je podle mě to, jak moc věříš a rozumíš svým hodnotám.
Čím víc ti na nich záleží a prosazuješ je, tím jsou nakažlivější.
Jako láska.
Fakt jsem o tom přesvědčený.
Každý ráno si řeknu, že mám kontrolu nad tím,
jaký budu mít den, a dokážu ovlivnit svět kolem sebe.
Tak jsem se rozhodl, že bude plný lásky.
Je to vlastně docela jednoduchý.
Hele, dopeklo se to, zrovna když jsem domluvil.
Paráda!
- Kde máme hůlky? - Jdeme jíst.
Měl jsem to dochutit rozmarýnem.
- Žádný nemáme. - Ale jo.
Cože? Rozmarýn?
Já chci oregano.
- Ten rozmarýn mi na tom fakt chybí. - Jo, to zní dobře.
- Co je, Daii? - To bylo…
Z jeho pohledu…
Má důvod být otrávený.
Dejte mi talíře. Naložím vám jídlo.
- To je šťavnatý. - Mňam.
- Chutná? - Jo.
Plácneme si!
- Dobrý? - Díky.
- Dám si další pivo. - Jdu si odskočit.
- Výborně, Šune. - To je hezké.
Ano, nenechej ho v tom.
Uděláš Daiovi radost.
Daii?
Šune?
Chyběl jsi mi tu.
Potřeboval jsem se trochu uklidnit.
To se občas stává.
Já už se s Alanem znám dlouho.
Všechno si strašně idealizuje.
Alan?
Život ale není tak krásný a jednoduchý, jak si myslí.
Někdy je komplikovaný a ošklivý. Když jsi ale sám sebou, tak to nevadí, ne?
Ne.
Já to chápu.
Hodně lidí si myslí,
že tomu nemůžu rozumět, protože jsem nezažil nic strašného.
Ty tu ale poklidně sedíš a nasloucháš mi.
Proto se s tebou tak chci sblížit.
Zatím nedokážu říct, proč jsi takový, jaký jsi,
ale určitě sis toho hodně prožil, jinak bys byl úplně jiný.
Ještě jsem nepotkal nikoho, jako jsi ty.
Musíš mít za sebou nějakou zásadní a těžkou zkušenost,
která z tebe udělala tak silného člověka,
jakým jsi teď.
Doufám, že se mi jednou svěříš.
Pokud o tom vážně chceš slyšet,
povím ti to.
Jasně, že to chci slyšet.
Jako o mým dětství?
Jo.
Od narození
jsem neměl žádné rodiče.
Nejspíš mě
nechali v babyboxu.
Nebo v dětském domově.
Prostě někde, kde se o mě postarali jiní.
- Fakt, jo? - Jo.
No, přesně si to samozřejmě nepamatuju.
A tak…
jsem až do osmnácti žil v dětském domově.
V sirotčinci, jo?
Jo, prostě v ústavu tohohle typu.
A tam jsem si…
toho hodně prožil.
To věřím.
Nepoznal jsem ani rodinu,
ani její lásku.
Nikdy jsem nevedl normální život.
Nenaučil jsem se věci, které jsou pro ostatní samozřejmostí.
A tak…
No…
z různých důvodů…
jsem se nakonec sám přestěhoval do Tokia.
A za těch pět let, co jsem tu strávil,
jsem konečně…
poznal svobodu.
Chápeš?
Ani si to nedokážu představit.
Něco ti zahraju,
aby ses uklidnil.
Jasně.
Protože…
hudba…
je uklidňující, ne?
To je hezké. To skládáš za pochodu?
Nevrátíme se k ostatním?
Můžeme.
Pomohlo ti to?
- Jo, uklidnil jsi mě. - Super.
Díky.
Nemáš zač.
Říkal jsi, že ti umřel někdo,
na kom ti záleželo.
Můžu se zeptat, kdo to byl?
Táta a děda.
Takže táta. A děda taky.
- Aha. - No…
Táta zničehonic onemocněl,
a když už na tom byl fakt blbě, šel na vyšetření do nemocnice
a tam mu řekli, že mu zbývají tři měsíce.
Měl rakovinu žaludku.
Nakonec ale nepřežil ani měsíc.
Ježíši.
Skončil v bezvědomí. Nedokázal ani přemýšlet.
Před smrtí mi ale řekl, že mě obdivuje.
To bylo…
Ty jo, to muselo být fakt strašný.
- Chceš? - Jo.
Ještě neuplynul ani rok.
Co jsem nastoupil do práce, moc jsem se s ním ani nebavil.
Úplně jsem se osamostatnil.
Začal jsem pracovat brzo
a nemohl jsem jezdit domů.
Popravdě jsem jim ani neřekl, co dělám.
Pořád mě ale nenápadně podporovali.
A tátova poslední slova byla,
že mě obdivuje.
Člověk nikdy neví, co život přinese.
Proto si chci vážit každého okamžiku, abych pak…
ničeho nelitoval.
Jsem rád, že jsem vás všechny poznal.
A potom mi umřel i dědeček.
Tenhle pořad jsem viděl jako příležitost, kterou mi seslal táta.
Aha.
Podle mě máš pravdu.
Jsem mu za to strašně vděčný.
Nikdo tam nešel bezdůvodně. Všichni toho mají dost za sebou.
- Kdykoliv něco takového zjistíme… - Já vím.
Přesně.
Na začátku pro ně bylo těžké se otevřít a mluvit o svých slabinách nebo hodnotách.
Jakmile se ale víc sblížili a začali se mít rádi,
přestali se bát jeden druhému svěřit.
Když jsme se dozvěděli o Genseiově a Šunově minulosti,
uvědomili jsme si,
že i Usak, Kazuto a Te-hon toho mají nejspíš hodně za sebou.
- Každý si zažil svoje. - Přesně.
Tohle ale Šunovi a Daiovi určitě pomohlo pochopit,
jak se ten druhý cítí.
Fakt mám pocit, že si před sebou na nic nehrajou.
Ta scéna s klávesami byla boží.
- Taková něžná chvilka. - Přesně!
Bylo to vážně krásné, že jo?
Jako z nějakého filmu.
Tohle by mohli dát rovnou na plakát.
Dokonce tam mají dost místa pro název.
- A ideální nasvícení. - À la Wong Kar-wai.
Nebylo hezké, jak Dai začal vyzvídat?
Jak se chtěl dozvědět, proč je Šun takový, jaký je?
Mně se to líbilo.
A Šun měl pro Daie taky pochopení.
- Bylo to hezké. - Už mají něco za sebou.
Jejich pouto je pevnější.
- A to o hodně. - Přesně.
Máte problém požádat kámoše o půjčku?
- Já bych nemohl. - Když jde o peníze…
Ne kámoše.
To je rosa?
Je to celé mokré.
Možná uvidíte, jak jsou zoufalí…
- Cink. - Máme zprávu.
Něco jsem slyšel.
Co to?
- „Máme pro vás zprávu.“ - Dáš si?
- Já chci chleba. - Dobře.
Co se děje?
Co je?
- Tak co? - No tak.
„Zítra spolu půjdete na rande v párech.“
Panebože!
To je všechno?
Takhle to funguje?
- Super! - Jsem v šoku.
- Takhle zničehonic? - Fajn.
„Napište na papírek, s kým byste chtěli jít.“
- Hustý. - Jako jméno?
- Nejspíš. - Ty kráso!
Co je?
- Zrovna jsem myslel na Disneyland. - Poslouchejte.
„Na rande se dostanou pouze ti, jejichž city…
jsou opětované.“
- Co když napíšu sám sebe? - Sám sebe?
„Zítra vám řekneme, jak jste dopadli.“
Co vy na to?
Mně to přijde boží.
Na mě je to moc náhlé.
Ale je to vzrušující.
Konečně zjistí, jak na tom jsou.
Třeba to někomu vyjde.
Teď už se znají líp, takže mohli změnit názor.
To je pravda.
Dai a Šun jsou podle mě tutovka, ne?
Ti dva jo.
Pokud se neshodnou, budu v šoku.
Jo, to by vůbec nedávalo smysl.
Snad se fakt dají dohromady.
„Zítra spolu půjdete na rande v párech.“
Ježíši.
„Napište na papírek, s kým byste chtěli jít.“
„Na rande se dostanou pouze ti, jejichž city jsou opětované.“
Přečti to, Usaku.
Rozkaz.
- „Dobré ráno.“ - Dobré ráno.
„Dneska oznámíme, které páry půjdou na rande.“
Vážně mě zaskočili.
Ty jo…
- Fakt to nechci říkat já. - To chápu.
Je strašně nervózní.
První pár je…
Šun.
Jasně.
Bolí mě břicho.
Šun tím pádem ví, s kým je.
Jo.
- Závidím ti. - No jo, ty už to víš.
A jeho partnerem bude…
- Kdo? - Dai!
Díkybohu.
PRVNÍ PÁR ŠUN A DAI
To se mi ulevilo.
Gratuluju!
No jo, kdo jiný by to taky byl?
Usak je ale pěkně napínal.
Hurá!
Já si to myslel.
Věděl jsem, že si Šun vybere Daie.
Je na něm vidět, že ho má rád.
Nebo že si ho Dai brzo získá.
Když oni jsou první pár, znamená to, že je i druhý?
Zkusím se podívat.
Jsem zvědavý, kdo přijde teď.
Já si vybral Rjótu, protože si s ním
vždycky rád povídám.
RJÓTA GENSEI
Já jsem napsal Usaka,
protože mě docela překvapil.
Když jsem ho viděl jíst zmrzlinu, vypadal vážně rozkošně.
„Toť vše.“
To je všechno?
To se tam fakt píše?
Jo.
Že bych to špatně pochopil? Možná o mě nikdy zájem neměl.
Nebo jo?
Že by to všechno bylo
jenom v mojí hlavě?
Gensei napsal Rjótovo jméno, ale teď je teda strašně zmatený.
Napadlo ho, že si to asi vyložil špatně, když Rjóta nenapsal jeho jméno.
Jsem zvědavý, jak to dopadne. Myslíte, že to vzdá?
Nebo si uvědomí, že má Rjótu fakt rád?
Teď mě to vážně zajímá.
- Tak čau. - My se loučíme?
- Jo. Užijte si to. - Čau.
- Bavte se. - Ahoj.
Mějte se.
To je hezké.
Určitě jsou nadšení. Pro nás je to taky vzrušující.
Jsou roztomilí.
Mám radost, že jsi se mnou taky chtěl na rande.
Jinou možnost jsem stejně neměl.
To teda nebylo moc hezké. Taky jsi mohl říct, že jsi tu se mnou rád.
JOKOHAMSKÁ ČÍNSKÁ ČTVRŤ
Dobrou chuť.
Včera jsem ve vaně přemýšlel o tom,
jak neumíš dobře vyjádřit
svoje pocity.
- Víš? - Fakt?
Ze začátku jsem si to říkal často.
To jsem o tebe neměl zájem.
Přesně, tehdy jsem tě nejspíš vůbec nezajímal.
Vůbec jsi nereagoval na moje pokusy.
Teď jsem ale docela rád, že jsem si namlouval opak.
Proto jsem tě tak uháněl.
Už se tě někdy někdo snažil stejně usilovně sbalit?
Jo,
ale neměl jsem zájem, tak jsem se s ním přestal stýkat.
S tím nic nenaděláš, no.
Přesně.
Popravdě…
nemám rád, když o mě někdo tak usiluje.
Než se dáme dohromady, je mi fuk, jestli já jsem na desítce a on na nule.
- Jasně. - Chápeš?
- Mluvím o tom, jak moc se máme rádi. - Aha.
Pak by to ale mělo být vyrovnané.
Zatím je to teda naopak?
Ty jsi teď tak…
na osmém stupni.
Co to povídáš? To znělo pěkně nafoukaně.
Klidně bych mohl být na dvojce.
Ty ale o svých citech mluvíš otevřeně.
- To je fakt. - Jo.
Já na to nejsem zvyklý…
A hlavně mi to nejde.
- Podle mě se pěkně vyvažují. - Klape jim to.
Dai si ho už klidně dobírá.
Jo, podle mě si vybudovali hezký vztah.
Paráda, v akváriu už jsem nebyl dlouho.
Co to tam asi dělá?
Takovou rybu vidím poprvé.
- Schovává se. - Boží.
Hele, žraloci!
Hustý.
To je obr!
Taková akvária jsou super, že jo?
- Určitě se baví. - A jejich vztah…
Můžou sledovat svoje odrazy ve skle…
To znám.
Ten je krásný.
Myslíš, že je to pro ně náročné?
Podívej, jak plavou!
Jsou fakt rozkošní.
Plavou k nám! Ňuníci.
Hrajou si spolu.
Počkat, to je živý medvěd? Ten je nádherný.
Že jo?
Myslíš, že je po jídle?
Jo, je krásný.
Hele!
Hýbou se!
Ty jsou rozkošné.
Že jsou strašně roztomilé?
Chci si je vyfotit.
Chutná vám? Je to mňamka?
Co?
To jsou miláčci.
Takže jsi napsal moje jméno na papírek,
dal ho do sklenice a díky tomu jsme teď tady.
To pro mě hodně znamená.
Jestli se ti po tomhle rande nezprotivím,
byl bych rád, kdyby ses snažil
otevřeněji mluvit o svých pocitech, i když nebudeš zacházet do detailu.
Jako dneska.
Moc jsem si to s tebou užil.
Fakt?
To si piš.
Jasně, že jsem si to užil.
Úplně mě hřeje u srdce.
- Vážně? - Jo.
Jsem fakt šťastný.
Hodně mi na tobě záleží.
Díky.
„Díky“?
To je všechno?
Copak to děláš?
Přemýšlím.
Jo?
O čem?
- Víš… - No?
Já…
- Povídej. - Nebo ne.
Vždyť jsi chtěl něco říct.
Copak?
Objevil jsem na něm něco špatného
a můj zájem trochu ochladl.
Cože?
- Co to? - Proč?
- Kdy k tomu došlo? - Přesně.
No tak, Šune!
Co ti vadí?
Pusťte nám dalších deset minut.
- Jo! - Souhlasím.
Překlad titulků: Veronika Kursová