- Ty se nehlásíš? - Ne.
- Začíná to být otrava. - Cože?
Říkám, že je to otrava.
IKUO (22) ZAMĚSTNANEC V RESTAURACI
Buď mým parťákem.
Ten tvůj úsměv je tak roztomilý.
Fakt se do toho opřu.
Když jsem se podíval vedle,
ani se neobtěžoval zvednout ruku.
Vážně jsem mu málem vrazil.
Budeš si s ním chtít promluvit?
Podle mě za mnou přijde sám.
Nejspíš věří, že tě má jistýho.
O tom nepochybuju.
Úmyslný provokace ale nejsou můj styl.
- Chceš, aby ti důvěřoval. - Přesně tak…
- Vždyť ani nejste spolu, ne? - Ne.
Tak proč to vůbec řešíš?
No…
Pokud uvidím, že moje city bere na lehkou na váhu,
nebo se začne chovat jako rozmazlený spratek,
rozhodně mu dám najevo, že mě nesmí brát jako samozřejmost.
Co mám dělat?
Teď už to stejně nezměníš.
- Dělá ti to starosti? - Jo.
Tak proč ses nepřihlásil?
Myslel jsem, že už je pozdě…
- Bylo toho na tebe moc? - Jo.
To chápu.
Nechtěl jsem dneska pracovat.
Podle mě…
se tyhle moje nálady budou opakovat.
Jakmile se vyřeší jeden problém,
objeví se zase něco jiného, co mě rozladí.
Jsem fakt strašný.
Není se mnou jednoduché vycházet.
Aspoň to o sobě ví.
Potřebuje partnerovu pozornost.
BOYFRIEND
Nejvíc se mi na Šunovi líbí,
že se nesnaží za každou cenu usmířit
a vždycky upřímně řekne, co si myslí.
V tomhle je na něm v určitém slova smyslu spoleh.
Proč se teda dneska nepřihlásil?
Popravdě nevím, proč tu ruku nezvedl,
ale rozhodně si ho chci vyslechnout.
A navíc mi aspoň poslal zprávu.
Co ti napsal?
No…
„Ta diskuze mě vyčerpala a nechtělo se mi do práce.
Promiň, jestli jsem tě ranil.
Chtěl jsem jít s tebou, ale nešlo to.“
Normálně by mi to nestačilo,
ale o hodinu později mi poslal náhodné žáby.
Když udělá něco takového, připadá mi fakt rozkošný.
- Ty našel? - Hezké.
Asi bych se měl taky pořádně zamyslet.
Byl bych radši, kdyby mi natvrdo řekl, že o mě nestojí.
Myslíš Kazuto?
Neměl by mě takhle napínat.
- Tak ho přiměj, ať se rozhodne. - Asi to zkusím.
Když mě na rovinu odmítne, tak se přes to přenesu.
A co budeš dělat potom?
Pak si to všechno srovnám v hlavě.
- Vyfotíš nás? - Jasně.
- Můžeme? - Jo.
Sýr!
Co myslíš?
Vyšla skvěle!
Ukaž! Chci se podívat.
Prosím.
Ta je fakt rozkošná!
Jsi dobrý.
- Můžu vymyslet i něco jiného. - Co?
Další nápady na dobré fotky.
No jo. Taky zkusím s něčím přijít.
- Můžeme spolupracovat. - To je pravda.
- Očividně se baví. - Jsou z nich dobří kámoši.
- Ahoj! - Tak jsme doma.
Vítejte zpátky.
Vrátili jsme se!
Jak jste se měli?
- Skvěle. - Užili jsme si to.
- Sluší vám to. - Díky.
Takže…
- Daii? - No?
Půjdeš se mnou dolů?
- Teď? - Jo.
Dobře.
- Tak jsem tady. - Díky.
Zlobíš se na mě?
Nezlobím.
Akorát jsi mě dost vykolejil.
Asi to bude znít jako výmluva, ale můžu ti to zkusit vysvětlit?
Jasně.
Než nám oznámili, kdo bude vedoucím směny,
řešilo se něco jiného, pamatuješ?
Byl jsem z té diskuze otrávený
a psychicky vyčerpaný.
To už jsem ti napsal v té zprávě, ale…
Tvrdil jsi, že jsi se mnou chtěl jít, ale nešlo to.
Přišlo mi, že se mě najednou straníš.
Kdyby ses snažil, mohl ses s tím vypořádat líp.
Nebo si to aspoň myslím.
Chceš ještě něco dodat?
Ne.
- Už zase? - To není dobrý.
No tak, Šune…
- Myslí si, že bude vždycky po jeho. - Přesně.
V tom je ten problém.
Já teda souhlasím s Daiem.
Teď má depku.
Co se děje?
Stalo se něco?
Vypadáš nějak sklíčeně.
TE-HON (34) KOREJEC, NÁVRHÁŘ
Tak jsem to s ním probral,
ale akorát jsem to zhoršil.
Fakt?
Nejspíš to bude tím,
že jsem se mu neomluvil.
Podle mě jsem ale neudělal…
nic špatného.
No, prý jsem ho teda dost vykolejil.
A to mě mrzí,
ale nemusím se hlásit na každou směnu.
To je fakt.
Jo.
Vlastně nevím, o co mu vůbec jde.
Teoreticky máš pravdu.
Nemusíš se hlásit vždycky.
Navíc spolu ještě nechodíme.
Nejsem do něj nijak šíleně zamilovaný.
I kdybys byl, pořád by ses kvůli tomu nemusel hlásit na každou směnu s ním.
Ale říkal jsi,
že tě to stejně mrzí, ne?
Jo, to jsem říkal.
Je pravda,
že to bylo tvoje rozhodnutí,
ale věděl jsi, že ho tím určitě raníš.
Jestli je to fér, nebo ne, můžeš řešit později.
Nejdřív by ses měl soustředit na to, že…
…kvůli mně byl smutný.
- A že mě to mrzí. - Jo.
- Te-hone! - Ty umíš tak skvěle poradit.
Má pravdu a je na něj strašně hodný.
Můžeš mu slíbit, že příště půjdete spolu.
To jo.
Díky moc.
Mám mu napsat? Nebudu mu připadat otravný?
To bylo nářečí?
Jo, znamená to, že jídlo se dojídá.
Poslyš, Daii, ohledně…
- Pardon, že ruším. - Nic se neděje.
Víš…
Jednu věc jsem ti předtím nedokázal říct.
A když…
jsem se dneska
k tobě nehlásil,
vím, že jsem tě tím rozhodil a zklamal.
Omlouvám se.
Díky.
Přesně to jsem chtěl slyšet.
Děkuju.
Jasně.
Přišel jsi jen kvůli tomu, co?
Udělal jsi mi radost.
Díky.
Už máme večeři. Jsou všichni u stolu?
Jo?
Díky, Šune.
Za chvilku budeme u vás.
Jasně.
Tak jo.
To je ono!
Šun se taky konečně snaží postupně změnit.
- Dobrá práce. - Omluvil se.
Předtím toho nebyl vůbec schopný.
Ale Te-hon…
- Te-hon umí skvěle poradit. - Udělal na mě dojem.
Upozornil Šuna na to, co udělal špatně, aniž by ho ranil,
a přiměl ho to nějak napravit.
Čím víc zkušeností získají,
tím jednodušší pro ně bude říct si „děkuju“ nebo „promiň“.
Každý pár se musí takhle oťukat.
Jen tak poznají, co ten druhý třeba nemůže vystát.
Viděli jste Daiův výraz, když se Šun omluvil?
Ten byl k nezaplacení.
S něčím takovým by zápasil i profesionální herec.
- Byl fakt super. - Že jo?
- Na zdraví. - Na zdraví.
Ať slouží.
Hele, můžu se na něco zeptat?
Všichni jsme tady gayové, že jo? Máme tu teda nejspíš i bisexuály, ale…
Když se zamilujete, můžete se svěřit rodičům?
- Jo, s čímkoliv. - Já taky.
A reagujou na to normálně?
Mámě to nejdřív dělalo překvapivě velké starosti,
ale mámy se strachujou vždycky.
O vás to rodiče taky vědí?
- Jo. - O mě jo.
Já jim to řekl, když mě vzali do téhle show.
Fakt?
Tak to je super.
Nechtěl jsem, aby se to dozvěděli od někoho jiného.
A máma to vzala dobře?
Jo, pokud si někoho najdu, prý ho mám přivést.
Myslím příště.
Já jsem se jim to popravdě snažil říct, než jsem se sem přihlásil,
ale nakonec jsem to nedokázal.
Teda…
Naši se rozvedli, když mi bylo deset,
a pak mě vychovávala babička.
Střední jsem strávil na internátu v Koreji a potom jsem odjel studovat do zahraničí.
Pro rodiče jsem nejspíš pořád 10letý kluk.
Aha.
Neviděli jsme se strašně dlouho,
takže nevíme, jak se k sobě máme chovat.
Vlastně se pořádně neznáme,
a tak na to musím jít opatrně.
Proto mě vážně zajímá,
jak jste to rodičům řekli vy.
Co vás k tomu přimělo?
Jak na to reagovali?
Fakt bych to rád věděl.
Já jim to řekl loni během svátku obon.
A co tě k tomu přimělo?
Měl jsem problémy se svým bývalým a potřeboval jsem poradit.
Takže to nebylo ani tak o tom, že jsem se chtěl vyoutovat.
Spíš jsem si k nim šel pro radu.
Vůbec mě nenapadlo, že by mohli mít špatnou reakci.
Byli z toho ale smutnější, než jsem čekal.
Fakt jsem byl přesvědčený, že s tím nebudou mít problém,
ale byli z toho překvapivě nešťastní, což zase rozesmutnilo mě.
Vím, že jsou naše rodiny z jiných zemí, ale na tom podle mě asi moc nezáleží.
Říkal jsi, že máma působila smutně, ne?
Jo.
Moje máma podle mě bude reagovat podobně.
Nebo si to aspoň myslím.
Proto se bojím vyoutovat.
Je to děsivé, že?
Mám z toho docela strach, ale myslel jsem,
že když si vyslechnu vaše příběhy, tak mě to nakopne.
Proto se na to ptám.
I kdyby se náhodou stalo, že rodiče tvoji orientaci nepřijmou,
účast v tomhle pořadu tě určitě pořád nějak obohatí.
Ať už na to budou říkat cokoliv,
nemusíš se tím nechat nijak ovlivnit.
Tomu aspoň věřím já.
Já souhlasím s Daiem.
Děti se toho samozřejmě strašně moc učí od svých rodičů,
ale funguje to i naopak a rodiče se zase učí od dětí.
Pokud se rozhodneš jít za svým štěstím,
možná to pro ně bude střet s něčím úplně novým
a budou z toho zaskočení, protože oni tvůj svět vůbec neznají.
I kdyby ale reagovali jinak, než doufáš,
podle mě jim tím rozhodnutím
předáš důležitý poselství.
Díky, že jste se mi takhle otevřeli.
Nápodobně.
Nikdo neříká, že se musíte za každou cenu vyoutovat.
Je jenom na vás, jak se rozhodnete. Každý to cítí jinak.
Moje máma umřela dřív, než jsem to stihla.
Tátovi jsem to později řekla.
Považovala jsem ho za dost konzervativního člověka,
ale v pohodě to přijal.
Naše orientace není nutně o tom, s kým spíme, ale kým jsme.
To je pravda.
Když někomu ukážete svoji pravou tvář
a ten člověk vás přijme,
i vy se pak začnete mít radši.
Kazutova máma prý působila smutně, ale víme proč?
Byla smutná z toho, že má syna gaye,
nebo protože ví, že její syn musí žít ve společnosti,
ve které to gayové nemají jednoduché?
Dobrá otázka.
Dokud si nepromluví, tak to nezjistíme.
Vážně to nemusí být o tom, že je gay.
- Třeba to nebylo odmítnutí. - Možná ne.
Pokud si jejich synové a dcery v životě najdou cestu,
na které budou šťastní,
podle mě za to budou rodiče rádi.
To doufám.
Našel jsem tu někoho, koho bych chtěl pořádně poznat.
Proto s ním chci strávit víc času.
To je super.
- Myslíš o samotě? - Tak jo.
Jdi do toho.
Otoč jeho jmenovku.
- Mám? - Skvělý nápad.
Využijeme ty jmenovky.
Ikuo s tím souhlasil.
Řekni, kdy máme otevřít oči.
Můžete.
Tak pojďme.
Mějte se.
Zatím.
Uděláš si pak čas i na mě, Kazuto?
- Jasně. - Díky.
Chci něco probrat.
- Rjóta se rozhodl jednat. - Dobře on!
Pořád mám o tebe fakt zájem.
I teď.
Když jsi předtím říkal, že mě ještě pořádně neznáš,
byl jsem přesvědčený, že jsi to ochotný změnit.
Nebo jsem si to namlouval.
A pořád to nemíním vzdát.
Fakt bych chtěl ale vědět, jak se na mě…
díváš teď.
Když jsme spolu pracovali v kavárně,
choval ses úplně jinak,
než když trávíš čas s ostatníma.
A to byl právě ten Ikuo, se kterým bych se rád sblížil.
O toho druhého popravdě nemám zájem.
Chci být s někým, kdo se beze mě neobejde.
Vím, že to zní strašně sebestředně,
ale to je to, co mě přitahuje.
A když pozoruju tebe,
přijde mi, že bys spokojený s kýmkoliv.
Tentokrát s ním mluvil na rovinu.
Protože ho k tomu Ikuo přiměl.
Přesně tak.
Není ti zima? Jsi v pohodě?
- Jo. - Tak pojďme.
Přijde mi, že jsme spolu poslední dobou moc nemluvili.
Když tě Ikuo vytáhl ven,
chtěl jsem udělat to samé.
Aha.
Od té doby…
co jsi mi řekl,
že mě máš rád,
jsem hodně přemýšlel nad tím, jak vnímám…
já tebe.
A došel jsem k tomu, že se ta náklonnost, kterou k sobě vzájemně cítíme
nejspíš liší.
Možná je to tím, že jsme stejně staří,
ale od začátku se mi s tebou dobře povídalo.
Bylo mi s tebou příjemně.
Jenže…
v mém případě tyhle pocity nesměřovaly k lásce,
ale spíš…
k opravdu dobrému přátelství.
A nechci ho zničit.
Jenže jsem na to pořád musel myslet,
a tak jsem se ti asi začal vyhýbat.
Nejspíš jsem dostal strach.
Měl jsem nějakou představu o našem vztahu a nechtěl jsem, aby se rozpadl.
Podle mě je teda dobře,
že ses ke mně rozhodl být upřímný.
Aspoň myslím.
Rád pozoruju,
jak se pořád navzájem provokujete a děláte blbosti s Šunem.
Jo, často se nám směješ.
Když to vidím,
vážně mě to hřeje u srdce.
Vždycky si toho všimnu.
Bylo to něco,
čeho jsem si fakt vážil.
Strašně rád vídám tvůj úsměv,
a to se nijak nezměnilo, i když jsme se nedali dohromady.
Poslední dobou se ale moc neobjevuje
a dost se mi po něm stýská,
takže…
Když se málo směješ, jsem z toho prostě smutný.
No…
Když už teď víme, na čem jsme,
myslím, že by nám spolu…
mohlo být zase dobře.
Takže tak.
Měli bychom si ten společný čas užít.
Jasně.
Díky.
Za málo.
Pořád ho to určitě zasáhlo.
- A to se tak snažil. - Miloval ho.
Byl mu fakt oddaný.
Nemyslel na nikoho jiného.
- Poslali nám zprávu. - Posloucháme.
„Dneska budete mít volno.“
Volno?
„Dostanete poslední šanci vyrazit na rande.“
- Poslední? - Jo.
Tohle je naposledy,
co spolu můžete být vážně sami.
„Napište na kousek papíru, s kým chcete jít.
Na rande se dostanou jen ti,
jejichž city jsou opětovány.“
Dai a Šun určitě půjdou spolu.
Nejvíc mě ale zajímá Kazuto.
Zatím se na rande dostal vždycky jen jeden pár.
RJÓTA (28)
TE-HON (34)
ŠUN (23)
„Teď vám oznámíme, které páry spolu vyrazí na rande.“
Prvním párem je…
Šun.
A Dai.
PRVNÍ PÁR ŠUN A DAI
Fakt se mi ulevilo.
Druhým párem je…
Druhý pár?
Že by?
Kazuto.
A Alan.
DRUHÝ PÁR KAZUTO A ALAN
Výborně.
Třetím párem je…
- Cože? - Cože?
Třetí pár?
- Cože? - Kecají, že jo?
- Kdo to může být? - Kdo?
Rjóta.
Jak se kření!
Vypadá fakt šťastně.
Gensei.
- Vážně? - Paráda!
TŘETÍ PÁR RJÓTA A GENSEI
Musíme si to užít.
Úplně se červenám.
- Paráda. - Máme z vás radost.
- Vypadají tak šťastně. - Výborně.
- Hurá! - To je úžasné!
Tři tu ještě nebyli.
Proč to v tomhle věku tak prožívám?
- Všichni skáčeme radostí. - Jo!
Pozorovali jsme, jak se vyvíjí Genseiovy city…
Zatím se mu v lásce vůbec nedařilo, takže mu to strašně přeju.
Rjóta se taky posunul dál.
Možná Genseie pořád bere jen jako kamaráda,
ale konečně se aspoň přenesl přes Kazuta.
- A to je důležité. - Paráda!
To je tím, že si promluvili…
- Udělal všechno, co mohl… - A teď se může posunout dál.
Přesně tak.
- A Kazuto si nečekaně… - Vybral si Alana!
Alan se na nějakou dobu stáhl, že?
- Asi to fungovalo. - Možná.
Rozhodl se počkat, dokud nebude Kazuto připravený.
- A nejspíš to zabralo. - Vypadá to tak.
Snad jim to vyjde.
Doufám, že si to rande užijou.
Já bych teda docela rád viděl další hádku mezi Daiem a Šunem.
- Neboj, dočkáš se. - Určitě.
Na to dojde.
Já si to užívám už teď.
Který je náš?
Který to může být?
Běž dovnitř.
Panebože!
Ty kráso!
To je boží!
Ty vole!
- Je to tu stylové. - To teda!
Byl sis jistý, že napíšu tvoje jméno?
Jo.
Nebo jsi snad váhal?
Jasně že ne.
Byl jsem rozhodnutý.
Pamatuješ, jak jsem posledně v podstatě skákal radostí?
Fakt jsem to tehdy přehnal.
Potom mi bylo dost trapně.
Ale zlepšil jsem se, ne?
Tentokrát jsem…
Takhle ses tvářil, jo?
Jo.
Takže ses krotil?
- Jo. - Proč?
Když se dostaneš na rande, jasně že se raduješ.
Ale ti, kterým to nevyšlo…
se nejspíš cítí trapně.
Proto jsem se držel na uzdě.
Ale radost jsem měl.
Došel jsem k tomu, že si čas s tebou užívám a je mi příjemně.
To jsem rád.
Teď jsi mě vážně potěšil.
Kam to jdeme?
Co asi podniknou oni?
To je krása!
Dobrý den.
- Zdravím. - Děkujeme, že jsme mohli přijít.
Budou foukat sklo!
To je perfektní!
Lepší aktivitu jim vybrat nemohli!
Pomalu. Uvolněte ramena.
Teď to otevřeme.
Ukažte.
Vyšly krásně.
To teda!
Chcete se podívat do zrcadla?
- Já jsem spokojený. - Já taky.
Vypadají moc hezky.
Často beru lidi na rande do kavárny.
- Kavárny jsou fajn. - Jo.
Pak bych rád relaxoval doma u dobré večeře.
K tomu moc příležitostí nemáme.
Tohle je moje ideální rande.
Co by sis tak dal?
Dušené na smetaně.
- Dobrý nápad. Zvlášť v tomhle počasí. - Je docela chladno.
- Byli jsme kreativní, zašli si na kafe… - Jo.
- A doma si dáme večeři. - Až ji uvaříme.
To je super.
Hele…
- Co? - Je tu hezky, že?
- Jo. - A vane příjemný vánek.
V noci to bude super.
No teda!
Je to tu fakt krásné.
- Jo. - A velké.
Byl jsi nervózní?
Já?
Dneska?
Než jsem slyšel svoje jméno, nedokázal jsem se ani pousmát.
Posledně jsme se na rande nedostali,
takže si dnešku o to víc vážím.
Těším se, co přijde.
Co tvoje předchozí vztahy?
Byly o ničem.
Všechny?
Jo.
Hlavně jsem až do 18 s nikým nechodil.
Do té doby jsem s nikým nespal ani se nelíbal.
Kromě jednoho bývalého z New Yorku
bych nejradši na všechny zapomněl.
Všichni ostatní byli toxičtí.
Akorát dobře vypadali, nic víc.
Docela se teď za sebe stydím.
Říkám si, jak jsem se do nich mohl zamilovat.
Já v životě nebyl na nikoho fixovaný.
Ne?
Jediný člověk, který mává s mými city,
ale stejně jsem to s ním nevzdal,
jsi ty.
A…
od té doby, co mě osud
svedl dohromady s někým, jako jsi ty,
jsem se naučil hodně nových věcí.
Takže si to…
vlastně dost užívám.
Jasně.
Už je to hotový!
- Určitě to bude výborné. - To si piš!
- Dal bych si to jen se solí. - Dobře.
Mňam!
Je to skvělý!
Co to bylo?
To si dělá srandu!
Nejlepší je, když se to stane někomu, od koho to nečekáte.
Dneska tu spolu budeme přes noc.
Takže bych jenom rád věděl,
v jakým bodě jsou tvoje city teď.
Když jsem nad tím začal dumat,
došlo mi,
že když mě někdo zaujme,
pozoruju ho zpovzdálí.
Sleduju, jak se chová k lidem kolem sebe.
Nikam nespěchám a sbližuju se s ním pomalu.
Pak jsme ale vyrazili na to první rande a zničehonic…
jsme měli spoustu času jenom na sebe.
Najednou jsem si nebyl jistý, co vlastně cítím.
A tohle rozpoložení mi zůstalo i potom, co jsme se vrátili domů.
Tentokrát…
je to ale jiné.
Pak jsme zase byli jenom…
no, možná bych neměl říkat, že jenom kámoši,
ale rozhodně jsem se uklidnil
a zase jsem dokázal být sám sebou.
Fakt mi to pomohlo.
A díky tomu
jsem si posledních pár dnů
opravdu užil.
Bylo nám fajn, že?
Jo, bylo mi s tebou dobře.
Napsal jsem tvoje jméno,
protože tě chci postupně líp poznat.
Podle mě všichni tomu procesu psaní jmen a párování
přikládají až moc velkou váhu.
Já to osobně beru jako příležitost…
poznat člověka, který mě zaujal,
v trochu jiném světle.
Jak bych to jenom řekl? Prostě bych to…
nejradši nijak zvlášť nehrotil.
Jak toho Kazuta poslouchám,
mluví s Alanem strašně klidně a vyrovnaně.
Máš pravdu.
Nijak se na něj nelepí
a chová se naprosto přirozeně.
Netlačí na pilu.
Proto se Alan asi postupně přizpůsobuje jeho tempu, nemyslíte?
Nakrájej česnek, prosím.
Dobře.
Vždycky se mnou mluvíš tak zdvořile…
Já vím.
- Neměl bych? - Ne.
- Tak já teda přestanu. - Díky.
Jak ho mám přesně nakrájet?
Na plátky?
Jo.
Ochutnej. Podle mě je to dobré.
Pálí to.
Tys to zhltnul celý?
- Je to výborný. - Takhle to pálí, no.
Na zdraví.
- Na zdraví. - Díky.
Dal jsem do toho slaninu,
takže by ten vývar měl chutnat dobře.
Jo, je to vynikající.
O něčem takovém jsem vždycky snil.
Tohle je moje ideální rande.
Jako bych si během jednoho dne splnil všechny sny.
Proč jsi dneska na ten papír napsal moje jméno?
No, udělal jsem to i předtím.
Poprvé jsem si taky vybral tebe.
Chtěl jsem jít na rande s tebou, a to se o začátku nezměnilo.
Díky.
Nevěřil jsem, že mi to vyjde.
Myslím dneska.
Váhal jsi, čí jméno napíšeš?
Ne.
Rozhodl jsem se rychle.
- Fakt? - Jo.
Včera jsem si utřídil myšlenky a dneska jsem se probudil s čistou hlavu.
Nebylo třeba se rozmýšlet.
Takže takhle se člověk cítí, když se dostane na rande.
A když uslyší svoje jméno.
Vážně mi to udělalo radost.
Oba jsme chtěli jít spolu a vyšlo nám to.
Vůbec poprvé.
Fakt jsem byl přesvědčený, že tě znám, ale pletl jsem se.
Působím teď na tebe jinak?
Ne. A myslím to dobře.
Akorát jsem si všiml dalších tvých skvělých vlastností.
Když si povídáme, mám pocit, že jsme na stejné vlně.
Je mi s tebou příjemně.
- Mně taky. - Jo?
Podle mě jsme si hodně podobní.
Jsem rád, že jsem měl možnost tě vidět v tomhle světle.
S takovou se budu červenat.
Oni se k sobě vážně tak hodí. Působí jako manželé.
Dokonce mluví stejně hlasitě.
To je vlastně…
- Dost důležité. - Přesně.
- Dobrou noc, Kazuto. - Dobrou.
Teď jsme spolu každý den, ale…
Co?
Říkám si, co by se stalo, kdybychom se nějakou dobu neviděli.
To já taky.
Myslíš, že bychom si psali každou minutu?
Takových bláznů je fakt málo. Každou minutu?
Kdo ví?
S bývalými sis tak často psal?
V těch toxických vztazích jo.
A co v tom posledním?
V tom jsem k tomu spíš vůbec neměl důvod.
Byli jste spolu pořád?
Co se ti na něm líbilo?
Největší dojem na mě udělalo,
když jsme navštívili jeho rodinu v Atlantě.
Pořádali tam velkou…
rodinnou sešlost.
Tehdy jsem poprvé viděl, jak vypadá dokonalá rodina.
Aha.
Měl tam tátu, mámu,
sourozence, bratrance, sestřenice…
A všichni spolu strašně dobře vycházeli.
- To zní skvěle. - Jo.
Strašně mě to zaskočilo.
- To, že něco takového fakt existuje? - Jo.
Pomyslel jsem si, že bych si taky chtěl vybudovat podobnou rodinu.
Takže…
jsi přesvědčený, že i dva muži…
spolu můžou vychovávat děti a poskytnout jim
šťastnou domácnost?
Jo. Pokud na tom teda budu dobře…
Myslím finančně a psychicky.
- Proč? - Super.
Protože já o tom přesvědčený jsem.
A nejradši bych byl s někým, kdo to bude cítit stejně.
Začíná mě brát spaní.
Chceš si jít lehnout?
- Jenom se chceš válet v posteli, ne? - Jo.
Já teda podle mě neusnu.
Jako vůbec?
- Vezmu si tohle a budu na tebe mluvit. - Tak jo.
Au!
To muselo bolet.
Dávej si pozor.
Oba mají jasnou představu o tom, co je to rodina.
Jo, Dai taky.
Na tom se shodnou,
takže by jim to podle mě klapalo.
V Japonsku je ale pro dva muže pořád těžké adoptovat.
Přitom si myslím, že rodina může vypadat různě.
To já taky.
Dneska máme hodně možností
a většině lidí je jedno, co kdo dělá se svým životem,
ale společnost to ještě neumí reflektovat.
Kéž by u nás jen fungoval systém, který by člověku umožnil
jít si za tím, co doopravdy chce.
Snad ho brzo zavedeme.
Souhlasím. Následuje předpověď počasí.
Co blbneš?
Nemáš mluvit jako televizní hlasatelka.
Víš co?
Co?
Ale nic.
- Co je? - Kašli na to.
Už se vám chce spát, pane?
Lehnu si k tobě.
Hele…
Lehni si na moji ruku.
Proč?
Abychom k sobě byli co nejblíž.
Měl sis přinést polštář.
- Nebyl to blbý nápad? - Ne.
Ani trochu.
- Cože? - Podle mě byl skvělý.
Šune…
Čekal jsi na mě?
Jo, a dával sis fakt načas.
Tak ses konečně dočkal.
- Ty kráso! - No teda!
- To bylo skvělý. - Úžasný polibek.
- A to napětí… - Byla to krása!
- Než se políbili… - Přesně!
Tahle scéna se zapíše do dějin.
To rozhodně.
Překlad titulků: Veronika Kursová