„Sosem hagynálak kétségek között.
Gondoskodnék rólad, bármi történjék.
Lehet köztünk több is barátságnál?”
Amikor először megláttalak,
kis híján beléd estem.
Életvidám, pörgős srác vagy, ugyanakkor férfias,
és nem riadsz meg a házimunkától sem.
„Főnyeremény ez a pasi!” Ez volt a benyomásom.
Nem tagadom, megérintetted a szívemet.
Más részről viszont
hihetetlenül otthonosan érzem magam Shun társaságában.
És…
régóta nem volt olyan ember az életemben, akivel még a csendet is jó hallgatni.
Shun ilyen pasi.
Abszolút nem veled van a baj,
csak Shun túlságosan is közel áll hozzám.
Ebben a pillanatban
egyszerűen kizárólag Shun mellett tudom elképzelni magam.
Senki más nem jöhet szóba.
Viszont köszönöm neked a mai napot!
Dai megingathatatlan.
- Biztos az érzéseiben. - Maximálisan.
De azért Ikuo…
- Fantasztikus volt. - Tele energiával.
Mindenképpen tiszta vizet akart önteni a pohárba.
- Nem akart tovább őrlődni. - Igen.
- Ilyen a habitusa, és kész. - Nem vagyunk egyformák.
Szinte csoda kell hozzá,
hogy megtaláljuk azt, akivel mindenben passzolunk.
„Jó reggelt!
Mindössze három napotok maradt a Zöld Hullámban.”
Három nap.
„A mai napon
Kazuto vezeti a műszakot.
Kazuto, válaszd ki azt a személyt, akivel szívesen dolgoznál!”
Egyet?
Oké.
Alig maradt idejük.
Nem tudhatjuk, a randi után milyen érzéseket táplál Alan iránt.
Megvillanthatná már az egóját!
- Alan lett. - Alan!
Gyere velem!
Szívesen!
Gyerünk!
Munkára fel!
Jó buli lesz.
Ott vannak.
Jól van.
- Vezetsz te? - Persze.
- Ezt neked és Alannak hoztam. - Tényleg?
Uzsonna.
Halál komoly?
- Köszi! - Köszi szépen!
Szép napot!
Köszönjük!
Léptünk.
Kösz, Ryota!
Sziasztok!
- Szia! - Halihó!
NYÁR, KÁVÉZÓ, PASIK
Ryota csomagolt nekik uzsonnát.
Olyan szívszorító látni!
Szívszaggató dráma, a háttérben szomorúan szemerkélő esővel.
Szívét-lelkét beletette azokba a szendvicsekbe.
Az utolsó pillanatig gondoskodni akar a szerelméről.
A sírás kerülget!
Bárcsak megtalálná a boldogságot!
Kazuto!
Szuper!
Nézzek másfelé?
Ne, nézz a kamerába, és vágj cuki fejet!
Jaj, bocsi!
De ari, ahogy próbálkozik!
Mi a baj?
Mellékattintottam, basszus!
Jó napot!
Egy drip kávét és egy lattét!
Drip kávé és latte? Köszönjük!
Először adom a kis adag sima lattét.
- Köszönöm! - Tessék!
- Parancsoljon, a drip kávé! - Köszönöm a türelmet!
Köszönjük szépen!
Köszönjük!
Éhen halok.
- Lássuk, mit készített Ryota! - Remek ötlet!
Finom.
Köszi, Ryota.
Ryotának arany szíve van.
Félrehívott egy párszor, hogy beszéljetek.
- Csak ti ketten. - Igen.
Bevezetett a latte art rejtelmeibe.
Hallottalak titeket tegnap.
- Tényleg? - Ahogy nevetgéltek.
Jó móka volt?
Aha.
Hát nem egyszerű.
- Nem egyszerű? - Micsoda?
A tejhab? Vagy a helyzet?
- Vajon melyik? - Nem mindegy.
Talán mindkettő.
- Záróra? - Zárjuk be a boltot!
Valamit el kell mondanom neked.
Szeretném, ha végighallgatnál.
Sokat fejlődött melletted a személyiségem.
Sok mindent köszönhetek neked.
Őszintén szólva…
Sokkal könnyebben tudom szavakba önteni az érzéseimet és a gondolataimat,
mint ezelőtt bármikor.
Ezzel mindig meggyűlt a bajom.
És ha téged nézlek,
amikor hevesen gesztikulálsz, ömlik belőled a szó,
és óriási lelkesedéssel magyarázol a többieknek…
Sokszor arra vágytam, hogy bár olyan lennék, mint te.
Örülök, hogy megismertelek.
Hálás vagyok neked.
Három napunk maradt, illetve a mait leszámítva csak kettő,
és ha arra gondolok, hogy hamarosan véget ér ez az együttlét,
folyton az jár a fejemben, hogy mi jön majd ezután.
Sokat agyalok rajta.
Az tuti, hogy az egész társaságból
te különleges helyet foglalsz el a szívemben.
Ez az igazság.
De arra a kérdésre, hogy mit is érzek pontosan irántad,
még mindig nem tudok egyértelmű választ adni.
Nem látok tisztán.
Próbáltam zöld ágra vergődni az érzéseimmel kapcsolatban,
de még most is bizonytalan vagyok.
Amikor beleszeretek valakibe,
minden percet vele akarok tölteni.
Az előző kapcsolataimban is sok időnek kellett eltelnie,
mire kialakult a szerelem.
Nem hiszem, hogy a hátralévő pár nap alatt,
amit még együtt eltöltünk a Zöld Hullámban…
képes leszek dönteni, de…
mindenképpen el akartam mondani,
mennyire örülök, hogy megismertelek,
amíg még együtt vagyunk.
Köszönöm.
- Én is. - Nagy dolog, hogy ezt őszintén elmondtad.
Köszönöm!
ZÖLD HULLÁM
Tessék!
Ide?
Jó lesz.
Oké.
Alan helyzete egy hangyányit bonyolultabbá vált, nem?
Nem az az aggódós típus,
de a legutóbbi jelenetben gondterheltnek tűnt.
Még sosem láttam ilyennek.
Úgy is értelmezhetjük Kazuto szavait, hogy így akart elbúcsúzni Alantól.
Érdemben keveset mondott, és türelmesen várhatott volna,
amíg szép lassan szárba szökken köztük a szerelem.
Ehelyett azt ecsetelte, mennyit segített neki Alan.
„Mindent köszönök.”
Úgy hangzott, mint egy lezárás.
Két éjszakát is eltöltött Alannal,
és hát nem igazán került hangulatba.
Talán azt akarta ezzel kifejezni, hogy soha nem is fog.
- Jogos. - Igazad lehet.
Két napunk maradt.
Jaj, ne!
- Csilingelt! - Tessék!
- Felolvasod? - Szívesen.
Már mondom is.
„A kávémobil ma este végleg nyugdíjba vonul.”
Bezár a bazár!
„Bejelentjük az utolsó műszakot.
Shun választ magának párt utoljára.
Shun, válaszd ki azt a személyt, akivel szívesen dolgoznál!”
Egyvalakit?
Gyere velem!
Szívesen!
- Dai! - Dai-baba.
Várható volt.
Dai rém cuki, amikor örül!
Olyan kifejező az arca. Elbűvölő!
Ne civakodjatok!
Ott a pont!
- Már meg sem lepődöm. - Jogos!
Ismerik őket, mint a rossz pénzt.
Repül az idő!
Utolsó nap.
Jól van.
Ez az utolsó kör.
Hogy érzed, te változtál ez alatt a pár hét alatt?
Igen. Ami az értékrendemet illeti,
sokkal lazább lettem.
Tényleg?
Hajlamos voltam megítélni az embereket.
Látás alapján.
Hogy az illető biztos ilyen meg olyan, úgyhogy inkább elkerülöm.
Értem.
És emiatt sokakat leépítettem…
Egy csomó esélyt elszalasztottál.
Shun óriási változáson ment keresztül.
Ez azért nagy dolog.
Mindenkinek adni kell egy esélyt, még ha nincs is hozzá kedve.
Régen talán csomó mindenkit lepattintott, akivel egyébként jól kijöttek volna.
És ebben szerintem óriásit lépett előre.
Hát itt a vége.
- Durva, mi? - Igen.
Ráhúztam volna még pár hónapot.
Meglepetés!
Hát ti?
Agyam eldobom!
- Milyen jó barátok! - A bohó fiatalság!
- Ez valami csodálatos! - Annyira jó látni!
Imádom!
Meglephetnénk őket.
Főzünk valami finomat…
És visszük a kötényeket.
Király ötlet!
Nyomjuk!
Parancsolnak kávét?
Szolgálhatunk kávéval?
Könnyeket csal a szemembe.
Fiatalok, imádni valóak és úgy szeretik egymást!
Mi? Csilingelt az iPad.
„Ma este záróvacsorán vesztek részt a többi lakó társaságában.”
Vacsi?
- Létezik, hogy… - Csúcs!
„Előtte ne felejtsetek el átöltözni a házban.”
Micsoda?
- De izgi! - Igen!
- Oh, my god! - Alig várom!
- Kiöltözős lesz? - Passz.
- Iszonyú izgi! - Libabőrös vagyok.
Tiszta libabőr!
- Kiöltöznek a vacsorához. - Ezt nevezem!
- Fantasztikus! - Hová mennek?
Mutassák már!
ZÖLD HULLÁM
De helyes!
- Jól néznek ki! - Micsoda elegancia!
Milyen csinosak!
Egytől egyig ragyognak!
Csodásak! Mindenkinek megvan a saját stílusa.
Fantasztikus!
Istenem, annyira izgulok!
Őrület, mi van itt!
De menő!
- Egészségetekre! - Egészség!
Magas élet.
Koccintsunk!
Az utolsó vacsoránkra!
Hihetetlen, nem?
- Köszönöm, hogy vagytok! - Köszönjük!
Egészség!
Jesszus, ennek mennyei az illata!
Pazar!
- Isteni! - Oh, my god!
- Finom, nem? - Nagyon finom.
Örülök, hogy veletek lehetek.
Jobb, mint egy randi.
Jó, hogy mind együtt vagyunk.
Az együtt töltött idő után szinte már félszavakból is értjük egymást.
A külső szemlélő nem is értené, min röhögünk egyfolytában.
- Ezek a mi kis belsős poénjaink. - Tutira!
És nagyokat kacagok majd, miután visszatértünk a társadalomba.
„Visszatértünk a táradalomba!”
Most a saját világunkban élünk.
Jól mondod.
Hát nem?
Szóval visszadobnak a társadalomba.
Mindig szeretettel gondolok majd vissza az együtt töltött időre.
Minden apróságra.
A közös mosogatásokra, étkezésekre,
a reggeli szépítkezésre,
a teregetésre,
a közös főzőcskézésekre.
Minden pillanatot veletek éltem át.
És nagyon fura lesz majd…
Ne is mondd!
…amikor már nem lesztek velem.
De majd felidézem a közös emlékeket,
és melegség fogja eltölteni a szívemet.
Borzasztóan örülök, hogy jelentkeztem a műsorba.
Ahogy elnéztem az arckifejezéseteket,
amikor egy új lakó lépett be az ajtón…
Kellett egy kis idő, amíg megtaláltuk a hangot,
de úgy érzem, szoros barátságokat kötöttünk.
Semmiért sem cserélném el ezt a pár hetet, amit veletek tölthettem a Zöld Hullámban.
Sosem felejtem el.
AZ UTOLSÓ KÖZÖS NAP
Minden tárgynak külön története van.
- Mindnek! - Igen!
Olyan volt, mint egy nyári tábor felnőtteknek.
Sok volt bennük a közös, de mindenki máshonnan érkezett.
Voltak idősebbek, fiatalabbak.
Ritkán látni ilyen szuper közösséget!
- És ez egy csoda. - Egyetértek.
Megosztották egymással az örömüket, bánatukat.
Öribarik lettek!
- Annyira öribarik! - Igen!
„Öribarik.” Ma is tanultam valamit.
- Örülj neki! - Nahát!
Elérkezett hát az utolsó nap.
Mindenki választ kap a kérdéseire.
Vajon milyen lesz a búcsú?
- Jaj, ne! - Még ne érjen véget!
- Úgy elnézném még! - Hiányozni fognak!
Ti hisztik ezt?
Nem.
Mintha álmodnék.
Itt hagyjuk a paradicsomot.
Sokat tanultunk.
Ha reggel láttam valamelyikőtöket lejönni a lépcsőn,
boldogság költözött a szívembe.
Tudjátok?
Eddig azt hittem, hogy szeretek egyedül lenni.
De már most hiányoztok, pedig még el sem búcsúztunk.
Szeretnék nektek egytől egyig köszönetet mondani,
hogy megismerhettelek titeket.
Felejthetetlen élmény volt ez a pár hét.
- Köszönöm! - Köszönjük!
Akkor hát én leszek az első, aki…
elbúcsúzik.
Istenem!
De előtte még hadd mondjak valamit!
Hát, végül úgy alakult,
hogy nem találtam meg a szerelmet.
De megtanultam valamit, ami ennél is sokkal értékesebb.
Rengeteget tanultam tőletek.
Mint tudjátok,
mielőtt jelentkeztem, nem tudtam…
elmondani a szüleimnek, hogy a férfiakat szeretem.
A jelentkezéssel ez volt a célom,
de még közben sem voltam biztos a dolgomban.
Azon vacilláltam,
hogy talán hagyni kéne a csudába, ha nem szereznek tudomást a műsorról.
Egyre jobban hajlottam erre.
De miután megnyíltam előttetek, és végighallgattam a történeteiteket,
úgy érzem, megkaptam a választ.
Szereztem nyolc fantasztikus barátot,
és ha majd találkozom a szüleimmel, büszkén újságolom el nekik.
Nem tudok most a szemetekbe nézni,
mert félek, hogy elsírom magam,
de mindent köszönök!
- Köszönjük! - Köszönjük, Taeheon!
Annyi erőt…
kaptam tőletek, és mostantól más emberként élem az életemet.
A legjobbakat kívánom magunknak!
Köszönjük, Taeheon!
Köszönöm a barátságodat!
Köszönöm!
Ha ezt a szüleid látják, mindent megértenek.
Köszönöm, Taeheon!
Köszönöm!
Szívből drukkolok neked.
Köszönöm, Ikuo! Neked sem lehetett könnyű.
Minden jót!
- Köszönöm! - Köszönöm, Ryota!
Istenem…
Köszönöm, Shun!
Legyél mindig udvarias, ha segítséget kérsz valakitől!
Ég veletek, zöldhullám-lovagok! Mindent köszönök!
- Köszönjük szépen! - Köszönjük!
Vigyázz magadra!
Sziasztok!
Mindent köszönünk!
A srácokkal való viszonyom talán még különlegesebb,
mint egy hagyományos értelemben vett barátság.
Bármit elmondhatok nekik, számíthatok a megértésükre.
Olyan barátokra leltem, akikkel mindig őszinte lehetek.
Kivétel nélkül…
mindenkitől borzasztó sokat tanultam.
Mindegyiküktől.
És végre rászántam magam, hogy megtegyem, amit kell.
Remélem, hamarosan találkozunk.
Köszönjük, Taeheon!
Ritkán fordul elő, hogy egy felnőtt mások előtt sír.
Az biztos.
Hiányozni fognak.
- Szörnyű nézni a búcsúzást! - Ne is mondd!
Úgy utánuk kiáltanék: „Gyertek vissza!”
Nekem is ideje mennem.
Én csak később csatlakoztam hozzátok,
úgyhogy nagyon igyekeztem bevágódni.
És néha elvetettem a sulykot.
De szép fokozatosan meg tudtam nyílni előttetek,
ahogy ti is tettétek.
Mindig számíthattam rátok, ha segítségre volt szükségem.
Sokat gondolkoztam,
mit viszek haza útravalóul.
Azzal a nem titkolt szándékkal érkeztem ide,
hogy megtaláljam a párom.
Hogy megvalljam az érzéseimet.
Az eredménytől függetlenül, úgy érzem, ez sikerült is,
és ez önbizalmat adott a későbbiekre nézve.
Továbbra sem adom fel, hogy megtaláljam a lelki társamat.
Mindent meg fogok tenni.
Köszönöm nektek!
- Köszönjük! - Köszi!
A legjobbakat!
Neked is!
Jól van.
Ikuo!
Köszönöm!
Ég veled!
Minden jót!
Vigyázz magadra!
Köszönöm, hogy tiszteletben tartottad az érzéseimet!
- Ikuo! - Köszönöm!
- Köszönöm!
Sok sikert mindkettőnknek!
Hú, de nehéz!
Mindent nagyon köszönök!
- Mi is, Ikuo! - Köszönjük!
- Köszönjük, Ikuo! - Köszönjük!
Fejre vigyázni!
Jól vagy?
- Magát adta a végsőkig! - Nem hazudtolta meg önmagát.
A műsor alapjaiban változtatta meg a jövőről alkotott képemet.
Mielőtt idejöttem, jóformán csak sodródtam az árral.
Olyan oldalamat ismertem meg, amiről fogalmam sem volt.
Az itt töltött időszak arra késztetett, hogy gondoljam újra…
a saját boldogságomat,
illetve hogy mit kell tennem, hogy elégedett legyek az életemmel.
Én leszek a következő.
Mielőtt elmegyek, szeretnék beszélni valakivel.
Oké.
Kazuto, te lennél az.
Nem gond?
Köszönöm!
- Visszajössz még? - Persze.
Jól van, várunk.
Tudod…
nem is olyan régen elmondtad,
hogyan érzel irántam.
És akkor úgy gondoltam,
végre helyére kerülnek a dolgok.
És hogy az irántad táplált érzéseim,
szép lassan lecsillapodnak.
De amikor Alannal megérkeztetek…
a második ottalvós randitokról,
azon kaptam magam, hogy csak rátok figyelek,
Shunra és Daira alig.
Ez arra utalhat,
hogy még mindig érzek valamit irántad.
Azt hiszem.
Szóval még most sem…
tettem túl magam rajtad.
És ha nem bánod,
nagy örömet szereznél nekem,
ha együtt hagynánk el a házat.
Először is köszönöm az őszinteségedet!
Az első emlékem…
veled kapcsolatban…
a közös műszakunk a kávézóban.
Új volt nekem az egész, nem dolgoztam még kávéval.
Te pedig rengeteget segítettél.
Hálás vagyok érte.
De azután elérkezett az a nap,
amikor megvallottad nekem az érzéseidet.
Utána pedig valahogy kínosan éreztem magam a jelenlétedben.
Hízelgőnek találtam az érdeklődésedet,
de az, hogy nem tudtam vele mit kezdeni,
hűen tükrözte az irántad való érzéseimet.
Szóval…
bocsáss meg…
de nem mehetek el veled.
Köszönöm az őszinteséged!
És hogy komolyan veszel.
Köszönöm!
Ég veled!
Köszönöm!
Sokat köszönhetek neked.
Köszönöm!
- Köszönöm, Alan! - Köszönöm!
Nekem is sokat segítettél.
Köszönöm!
Te jössz, Kazuto.
Köszönöm!
- Mindent köszönök! - Nincs mit!
- Szia! - Sziasztok!
Mindent köszönök!
Minden jót!
Annak mindenképp örülök,
hogy képes voltam szavakba önteni az érzéseimet.
Megtanultam, hogy fontos az önazonosság,
és az, hogy kedvesek legyünk másokkal.
Ezen értékek mentén szeretném élni az életemet.
Úgy megyek el, hogy semmit sem bánok.
Ryota!
- Rizikózott. - Igen.
Nagy bátorságról tett tanúbizonyságot,
amikor az elutasítás után újra szerelmet vallott.
Az biztos.
Ez is arról árulkodik, hogy megerősödött lélekben.
Egyértelműen.
Ryota csendes, zárkózott fiú, de helyén van a szíve, az hétszentség.
Nekem…
most muszáj…
Valamit…
meg szeretnék osztani Daijal.
Menjünk ki együtt!
Gyere!
Jól van.
Akkor búcsúzunk.
Annyira fog hiányozni az ölelésed!
- Mindennap ölelkeztünk. - Igen.
Köszönöm!
Sweetheart!
Mintha a bátyám lettél volna.
Örülök, hogy találkoztunk.
Köszönöm!
- Sziasztok! - Ciao!
Ciao!
- Bye-bye! - Minden jót!
Bocs, köszi!
- Nem semmi! - Gyönyörű!
Üljünk le!
Az emlékek…
Feltörtek az emlékek.
Ugye?
Ha visszagondolok…
rögtön feltűnt,
hogy tetszem neked.
Illetve, hogy érzel irántam valamit.
De nem fért a fejembe, miért pont engem szemeltél ki.
„Mit eszik rajtam ez a srác?”
- Komoly? - Aha.
Na és az első randink!
Borzasztó volt.
Ne csináld már!
- Hülyéskedsz velem? - Nem.
- Hát jó. - És…
nem is veled akartam menni az ottalvós randira.
Menj a francba!
Féltem, nehogy megint az legyen,
mint az első randin.
Taszított a gondolat,
hogy csak azért válasszalak, mert tetszem neked.
Így azt mondtam, legyünk barátok.
- Igen. - És vegyünk vissza.
Tényleg így volt.
Aztán egy varázsütésre elragadtak az érzelmek.
- Mindennek ellenére? - Igen.
Eljutottam oda,
hogy képes voltam elhinni…
hogy testszem neked.
Hogy nem felszínesek az érzelmeid.
Utána pedig úgy viselkedtem…
mint egy elkényeztetett gyerek, amikor nem kap elég figyelmet.
Még veszekedtünk is.
Bizony ám!
Amikor behisztiztem, meg duzzogtam,
az azért volt,
mert attól féltem, hogy nem veszel komolyan.
Eleinte kételkedtem benned.
De a legutóbbi viták során…
egyenrangú félként kezeltél.
Mostanáig nem voltam biztos benne,
hová jut a kapcsolatunk a műsorban.
De az az igazság,
hogy olyasmit érzek irántad,
amit nem tarthatok titokban.
Tudnod kell, Dai…
hogy szeretlek.
Én is szeretlek, Shun.
Nagyon.
Induljunk?
- Csoda szép! - Igen.
Még egyszer utoljára…
Köszönöm!
Remélem, hamarosan találkozunk.
Remélem, mindennap találkozunk.
Én is, ha találunk rá módot.
Boldog vagyok.
De jó!
Shuntól teljesen kész vagyok!
- Nem semmi! - Shun szenzációs!
Betalált, amikor kellett!
És mekkora gólt rúgott, te jó isten!
Úgy viselkedett, mint egy durcás kisfiú. Hisztizett, duzzogott.
Hogy a végén előálljon azzal, hogy fülig szerelemes,
és kiütéssel győzött.
Shun felültetett minket az érzelmi hullámvasútra,
és végül jól megríkatott.
- És imádtuk a végére. - Az biztos.
Itt a stúdióban érett felnőttek ülnek,
de ismerjük ezeket a játszmákat, amivel Shun folyamatosan azt tesztelte…
Az önbizalomhiány, nem?
Még az is lehet, hogy van önbizalmunk,
de folyton rettegünk, vajon elfogadnak-e minket.
Ez valamilyen szinten mindenkiben megvan.
„Biztos az érzéseiben?” „Tényleg szeret engem?”
Ki vagyunk éhezve a pozitív visszajelzésekre.
Az emberek már csak ilyenek.
Nem merünk kimozdulni a csigaházunkból,
félünk, hogy ha kitárjuk a szívünket,
megégetjük magunkat,
pedig igazi csodák várnak ránk!
Mennyire igaz!
Beszélni szeretnék veled valamiről.
Csapasd!
Come on!
Tulajdonképpen a kapcsolatunk
akkor kezdődött, amikor elmentünk az ottalvós randira.
Aztán jött a piknik,
másnap pedig a következő randi.
És talán az érzelmeink intenzitása
nem mindig volt egy szinten.
De a kezdetekhez képest
sokat közeledtünk egymáshoz,
és egyre szorosabb lett a viszonyunk.
De én, veled ellentétben, nehezen tudom kimutatni az érzéseimet,
vagy a lelkesedésemet, mivel elég keveset beszélek.
Úgyhogy talán…
párszor elbizonytalanítottalak,
és még az is lehet, hogy olykor kiábrándítónak találtál.
De tudod kell,
hogy rengeteget jelentett számomra a társaságod.
Úgyhogy nem szeretném,
ha ez itt és most véget érne…
köztünk.
Szép lassan haladjunk!
Nem sietünk.
Elmehetnénk ide-oda…
hogy sok közös élményt gyűjtsünk.
Ha benne vagy…
veled akarom elhagyni a házat.
Még szép!
Naná, hogy veled megyek!
Jól van.
Egészen a végéig…
sokat…
jártál a fejemben,
és persze ez most sincs másként.
De az az időszak,
amit együtt eltöltöttünk,
és azok az élmények,
amiket közösen átéltünk,
az valami olyan csoda,
amiben még soha senkivel nem volt részem.
Kazuto, én…
veled akarok lenni.
Csakis veled.
Szeretnélek jobban megismerni.
És ha miután eltelt egy kis idő,
és te is úgy érzel irántam,
mint ahogy én most irántad,
akkor veled szeretnék lenni, és boldoggá akarlak tenni.
Engem már az is boldoggá tenne, ha csak nézném, ahogy főzöl.
Mindenki elment.
Igen.
Ha együtt megyünk,
egyikünk sem lesz magányos.
Hogy lehetsz ennyire cuki? De komolyan!
Indulunk?
Mondd, hogy csíz!
Lősz egyet onnan is?
Oké?
Csíz!
Ez az enyém, a másik a tiéd.
Csúcs!
Csodálatos volt!
Hát erre nincsenek szavak!
Bravó, le a kalappal!
- Szenzációs! - Minden percét imádtam!
Mennyire szép volt Kazuto és Alan sztorija!
Tökéletes páros!
- Olyan édik! - Imádni valóak!
Egy picit más hőfokon égnek a szerelemben és minden másban is.
Alan bumm a közepébe! „Megőrülök érted!”
Kazuto sokkal visszafogottabb.
Milyen érdekes, hogy így egymásra találtak!
Fontos szempont a fogadó fél lelki állapota,
a közlés módja,
az időzítés, az érzelmek intenzitása…
Annyi mindennek kell klappolnia egyszerre!
- Ez maga a csoda! - Csoda, ahogy mondod.
- Szerintem is. - De nem?
A műsor műfaja párkereső valóságshow,
de legalább annyira szólt a szereplők személyiségfejlődéséről.
Borzasztó izgalmas volt végigkövetni.
És bár könnyed szórakozásra készültünk,
komoly, húsba vágó témák is felszínre kerültek,
aminek azt hiszem, mindannyian örülhetünk.
Egy párkereső valóságshow elé sokan úgy ülnek le,
hogy botrányt, intrikát, veszekedést várnak,
ehelyett milyen lélekemelő történeteket kaptunk!
Kitárták a szívüket, és ha bánat érte őket,
egymás személyében megértő társra leltek.
Példát mutattak, hogyan éljük az életünket.
Pontosan!
- Tényleg! - Viccen kívül!
Én rengeteget tanultam tőlük.
Mintha balzsammal kenegették volna a szívemet.
Bepillantást engedtek egy olyan világba, ahol mindenki őszintén törődik a másikkal.
Kedvet kaptam a szerelemhez!
Szerelmes akarok lenni!
Képzeld, én is!
Az egész életem egy hazugság volt?
Sosem késő.
Van remény!
Most kezdődik életed legújabb fejezete.
- Igen? - Nyugi, menni fog.
- Hajrá! - Ha visszatérek a társdalomba?
Nincs minden veszve?
A feliratot fordította: Tóth Márton