DŽÓBU, 26 MARKETINGOVÝ SPECIALISTA
TE-HON, 35 NÁVRHÁŘ
- Mají tam dusno. - Vyříkají si to?
- Cože? - Oni si nepromluví.
To snad ne!
Můžeme to spolu probrat?
Vím, že už jsme zhasli, ale nechci ten den zakončit takhle.
- No tak povídej. - Dobře.
Když jste řešili ten coming out,
popravdě jsem se necítil vůbec příjemně.
Po nějaký době jsem to už nemohl vydržet,
tak jsem se chtěl jít provětrat.
Byl jsem v úplně jiný situaci než vy.
Mě nikdy ani nenapadlo,
že by na to moji rodiče mohli reagovat nějak špatně.
A jak jsem vás tak poslouchal,
bál jsem se, že akorát plácnu nějakou nezodpovědnou blbost.
O to šlo?
Jo.
A to jsi mi nemohl říct?
Promiň.
Myslel jsem, že my dva k sobě máme blíž.
Já vím.
Chtěl bych, aby ses mi s takovými věcmi svěřoval.
Musíš se mnou mluvil o svých pocitech, jinak nepoznám, co se děje.
Promiň, že jsem tě odbyl, když jsi za mnou přišel.
- Te-hon je borec. - A Džóbu taky.
Ty jo, jaké pak asi měli ráno?
- Heleme se. - Co to?
- Cože? - Co se to tam děje?
- Oni se muckají! - Cože?
- Co to má být? - A my se o ně tak…
- Přesně. - Počkejte…
Ta hádka je nakonec ještě rozvášnila, ne?
Dobré ráno.
Pořád jsem ještě nestihl zjistit,
co ke mně cítí Te-hon.
Doufám, že se nějak vyjádří.
Chci, abychom odsud odešli jako pár.
Pořád je toho tolik, co o něm nevím,
takže bych se s ním rád i po odjezdu co nejvíc vídal
a pořádně ho poznal.
Proto bych chtěl, abychom odsud odjeli ruku v ruce.
BOYFRIEND
VÝLET UZAVŘETE SLAVNOSTNÍ VEČEŘÍ. POŘÁDNĚ SI JI UŽIJTE.
- Teď se musí vyfiknout, že? - Paráda.
- To bude super. - Tuhle chvíli mám ráda.
- No teda! - No boží!
To jsou fešáci! Všem to moc sluší.
Sekne jim to.
Tak na náš poslední výlet.
A poslední večer.
Na zdraví.
Na zdraví!
- Na zdraví! - Na zdraví.
- Co to? Nejsou to… - Cože?
- Podle mě jo! - Že jo?
Oni dorazili!
Mně tahle chvíle přijde spíš smutná.
- Ty jo! - Cože?
IZAJA, 32
WILLIAM, 34
Jé, vy jste mi chyběli!
- Rádi vás zase vidíme! - Souhlas.
- Jak se máte? - Ty jo!
- Moc jsi mi chyběl, Izajo. - Ty mně taky.
Juchú!
To už je doba.
Tobě to sekne!
- Rád tě zase vidím. - No čau!
Dlouho jsem se neviděli!
Vůbec ses nezměnil!
Už je tady i on!
- Bez něj by to nešlo! - Kazu!
KAZUJUKI, 40
Proč se teď všichni smějou?
Tak jsem tady.
Moc se mi stýskalo!
Tak jsem zpátky.
- Vítej. - To je fakt vtipný.
Co přesně?
- Jak Kazujuki vlastně dopadl? - To mě taky zajímá.
- Tak jsme tu všichni. - Přesně tak.
- Přivítáme je? - Ahoj.
Tak jsem zpět!
Počkej, takhle ne.
Tak na zdraví!
Na zdraví! Rádi vás zase vidíme!
- Paráda! - To si zaslouží potlesk.
Fakt mám radost.
Tak co, nehádáte se?
- Jasně že hádáme. - To se dalo čekat.
Že jo? Já si to myslel.
- Přesně. - Umím si to představit.
Pořád musíme něco řešit. Dokud není on spokojenej.
- Přesně tak. - Znáte ho.
To si piš.
- Nic se nezměnilo, že? - To se dalo čekat.
Já vás znám.
Někdy jsem na ty diskuze už moc unavenej a on se pak na mě naštve.
Umíte si to představit, ne?
- Protože jsme pořád spolu. - Fakt?
Jo, 24 hodin denně.
Ale klape nám to.
- Je to vidět. Nic se nezměnilo. - Přeju vám to.
Zůstanete ve Španělsku?
Nejdřív budeme tři měsíce tam a pak bychom chtěli do Austrálie.
Aha.
Ale…
- To zní dobře. - To je super.
- A co ty, Kazujuki? - No jo, to mě zajímá.
Fakt jsem zvědavý!
No, sešel jsem se svým bývalým
a řekl jsem mu, že bych s ním rád dál sdílel…
svůj život.
A on mi odpověděl, že si přeje to samý.
- Fakt? - Ty jo!
Vážně to cítil úplně stejně.
- A co to znamená? - No?
Takže?
Takže jsme se dali zase dohromady.
- No paráda! - Gratuluju.
- Hurá! Moc mu to přeju. - To je super.
- Ty jo! - No to je skvělý!
- Vážně gratulu. - Já se snad rozpláču.
Říkal, že nám ten čas od sebe nejspíš prospěl.
Oba jsme se mohli v klidu zamyslet nad naším vztahem
a nad tím, co chceme dělat dál.
- Tak si na to připijeme! - Tak na vás!
Patnáct let nepřišlo vniveč!
To se mi ulevilo.
- Gratuluju. - Myslel jsem na tebe.
- Takže jim to klape. - Asi jo.
Fakt se mi po vás ale stýskalo.
Proto jsem se na dnešek tak těšil.
Mluvíš mi z duše.
Popravdě jsem nečekal, že se všichni tak skamarádíme.
Přesně.
Na začátku pobytu jsem se bál, že to mezi náma bude skřípat.
Ani mě nenapadlo, že se mi s váma bude tak těžko loučit.
Za dva dny bude po všem,
takže mě zajímá, čeho jste si tady cenili nejvíc.
Jak víte, já v Green Roomu hodně rozjímal
a díky vám jsem teď zase se svým partnerem.
Proto jsem za tu zkušenost rád.
Když jsem přijel do Green Roomu a poprvý se s váma setkal,
netušil jsem, co se skrývá ve vašich srdcích.
Ale jak jste začali…
mluvit o svých pocitech
a názorech a o všem, co jste si v životě zažili,
po dlouhé době jsem viděl, jak se mezi náma rodí skutečný přátelství.
A postupem času jsme si vytvořili hromadu úžasných společných vzpomínek.
Proto jsem z celýho srdce rád, že jsem se sem přihlásil.
A během toho všeho…
jsem se navíc zamiloval.
Pořád si říkám, jak jsem mohl mít takový štěstí a jestli je to vůbec fér,
ale jsem za to moc rád.
Rozhodně doufám, že zůstaneme přáteli.
- A co ty, Džóbu? - Tak jo.
Když jsem se rozešel se svým posledním přítelem,
prošel jsem si obdobím, kdy jsem se cítil strašně…
Prostě to bylo fakt náročný a prožíval jsem těžký deprese.
Od tý doby jsem si ostatní přestal pouštět k tělu
a popravdě jsem nikomu nedovolil mě pořádně poznat.
Sem jsem se přihlásil, protože jsem to chtěl změnit.
A čím víc jsme se spolu bavili o různých tématech,
tím jsem přirozeně…
Takže tak.
A s jedním z vás jsem se chtěl sblížit ještě víc.
Vážně se mi dlouho nestalo,
že by mě někdo takhle zaujal.
A že bych se tomu člověku tak chtěl otevřít.
Na svýho bývalýho
asi nikdy nezapomenu.
Mívali jsme krásnej vztah.
Ale ten už je za mnou.
Pořád na něj rád vzpomínám,
ale už se vážně chci posunout dál a zažít nový věci s novým partnerem.
A do tohohle bodu jste mě dostali vy.
Vděčím za to těm dvěma úžasným měsícům plným diskuzí, smíchu i pláče.
Proto vám všem moc děkuju.
To bylo krásné.
- Jak si to asi přebral on? - Že?
- Jé, sakury! - No jo!
Už kvetou.
- Ty jsou pěkné! - To teda.
- No paráda! - Jaro je tady!
- Máme tu další roční období. - Sníh konečně roztál.
A rozkvetly třešně.
Iza-Wille, Kazujuki, máme pro vás dárek.
Na začátku jsme byli poupata a tady jsme krásně rozkvetli.
- Jé! - Ty jsou rozkošné.
- To je fakt super. - No teda!
- Tak ahoj. - Ahoj.
- Mějte se. - Vy taky.
Zase se uvidíme.
- Ahoj. - Čau.
- Musíme se zase sejít. - Jo.
- Opatrujte se. - Ahoj.
- Tak čau. - Čau.
JOŠIMI, ČIAKI, MEGUMI, THELMA, DURIAN
Ta večeře byla super, že?
To bylo vážně úžasné.
A dorazil i William s Izajou.
- A Kazu. Ráda jsem je zase viděla. - No jo…
Bylo fakt úžasný vidět,
jak se Kazuovi povedlo vzkřísit svůj bývalý vztah.
- Myslela jsem, že takové věci se nedějí. - Jenom v příbězích, že?
- Fakt je to ale možné. - Přesně tak.
Muselo to být vážně krásných 15 let.
Přesně. On přece nastoupil do Green Roomu, aby se přes ně přenesl.
Vypsal si do deníčku každou chvilku jejich vztahu,
všechny si je utřídil a pak se vrátil k partnerovi
jako v nějakým filmu!
Kdyby se nepřihlásil do tohohle pořadu, asi by na něco takového neměl čas.
Ne s prací.
Přesně. Tam ale mohl rozjímat a zjistit, co doopravdy chce.
- Určitě to mělo smysl. - Vážně mu to moc přeju.
A Izaja s Williamem podle všeho pořád o něčem diskutujou.
- Pořádají schůzky. - Přesně tak.
Takže i ve vztahu jsou potřeba?
- Samozřejmě, nesčetněkrát. - Nesčetněkrát?
Schůzovat se musí každý den, aby věděli, že míří vstříc
té nejlepší budoucnosti.
- Nemyslíš, že už jich v určitým bodě… - Bylo dost?
Člověk často překoná jeden kopec,
jen aby zjistil, že za ním je další.
- Vy jste to snad nikdy nezažili? - A kdy si odpočineme?
William ale potvrdil, že ho miluje.
To je pravda.
Takže jsou kompatibilní i v tom, že chtějí pořád něco řešit.
A Džóbu měl slzy v očích. To bylo tak hezké, že?
Snad ho Te-hon pochopil.
- Jak si to asi přebral, že? - Přesně.
ČEKÁM NA TEBE PŘED VÝVĚSNÍM ŠTÍTEM
- Jé, už jsi tady? - Jo.
Nepůjdeme se zavzpomínat k jezeru Akan?
Na takovou procházku?
Tak jo.
To je nostalgie, že?
To teda.
- Pamatuješ na naše první rande? - Jo.
Napadla spousta sněhu a všude byl led.
- Fakt to tady klouzalo, že? - Mně rozhodně.
- To je změna, co? - To jo.
A koupili jsme
jeden druhému dárek.
Tolik vzpomínek.
Tak jsme tady.
To je nostalgie.
Tady jsme spolu poprvé prodávali kávu, pamatuješ?
- Byla fakt kosa, že? - Strašná.
- To jsem si vybral já tebe. - Je to tak.
Byl jsem to ráno strašně nervózní. Tehdy to všechno začalo.
Ale by to super.
- Tolik vzpomínek. - Že jo?
Vážně kolem sebe celé dva měsíce kroužili.
Teď mi to tady…
připadá úplně jiné.
No jo, vypadá to tady jinak. A naše pocity se od té doby změnili.
Opravdu mě nikdy nenapadlo,
že v Green Roomu budeš i ty.
Byl jsem v šoku.
Jinde bychom se už možná nikdy nepotkali.
Kdo ví?
Třeba bychom oba vedli úplně jiný život.
Je zvláštní nad tím přemýšlet, že?
Jak to funguje.
Ty si sedni tamhle.
Budeme si dál povídat.
Tak jo. To je tma, co?
Tak jaká to pro tebe byla zkušenost?
Těžká otázka, jo?
- Já nevím, promiň. - Ne?
Vím, že jsme se potkali už dřív,
ještě než jsme na sebe narazili tady v Green Roomu,
ale doopravdy jsem tě podle mě poznal,
až když jsme spolu měli tu první směnu.
Náš příběh začal, když jsem ten den otočil tvoji jmenovku.
Až tehdy jsme se začali seznamovat doopravdy.
Přijde mi, že nás musel znovu svést dohromady osud.
Napadlo mě to, hned když ses tady ten první den ukázal.
A potom jsme jeli do toho Niseka, pamatuješ?
Tehdy moje city najednou zbláznily.
Žárlil jsi?
To taky. Nechtěl jsem, aby mi tě někdo vyfouknul.
Aha.
No jo. „Aha.“
Když jsme spolu měli směnu podruhé,
pořád jsem ti nedokázal odpovědět.
Pak mi ale zničehonic došlo,
že bych byl smutný, kdybys místo mě šel s někým jiným.
Uvědomil jsem si, že bych byl zklamaný.
Přemýšlel jsem,
jestli to teda znamená, že tě mám rád.
A když jsem jel zpátky do Kansaie na tu imatrikulaci,
dumal jsem nad tím, co by ti udělalo radost.
Proto mě napadlo, že nám vyrobím ty hrnky.
Ty mě vážně potěšily.
Bylo to super překvápko.
A fakt jsi mě tím dojal.
Měl jsem obrovskou radost.
Budu na tu chvíli vzpomínat
po zbytek života.
Když ses mi tehdy svěřil, že jsi o sobě řekl svojí mámě,
a s tím, jak reagovala,
vážně jsem ti chtěl být oporou.
A taky…
Za chvilku odsud odjedeme
a už se asi neuvidíme každý den.
A občas si možná polezeme na nervy.
Ale po těch dvou měsících, co jsme spolu strávili,
poznávali se,
povídali si a dělali si nové, společné vzpomínky,
mám pocit, že spolu překonáme cokoliv.
Když ses mě u těch horkých pramenů zeptal,
co od našeho vztahu očekávám, kdybychom se dali dohromady,
tvrdil jsi, že máš strach,
abych pak nebyl zklamaný.
Podle mě se bojíš zbytečně.
Mně totiž ke štěstí stačí,
když prostě budeme spolu.
Takže…
Budeš…
můj úplně…
první kluk?
Já se chtěl zeptat tebe.
Ale…
Tak už mi odpověz.
Jinak se rozbrečím.
Jo, chci…
No, nejspíš nás odteď…
čeká spousta překážet, ale chci je všechny překonat s tebou.
Ale ne, já fakt budu brečet. Počkej.
Ach jo, nemůžu přestat. Ale jsou to slzy štěstí.
Tak jsme spolu.
Můžeme zpátky? Je mi zima.
Je kosa, co?
Strašná.
Dej mi ruku.
Bylo to fakt super.
Bylo.
Strašně to uteklo.
Já si to užíval tak, že než jsem se nadál, byly dva měsíce fuč.
Na spoustu věcí nikdy nezapomenu.
Budu na ně vzpomínat po zbytek života.
Byl jsem tady fakt šťastný. Díky za všechno.
Jak všichni víte,
já se tohohle pořadu účastnil podruhé.
Nejdřív jsem byl nervózní z toho, jak mě mezi sebe přijmete,
ale za těch pět týdnu se toho stihlo stát strašně moc,
takže…
se mi zdálo, že tady čas utíká dvakrát rychleji,
a než jsem se nadál,
podařilo se mi v Green Roomu zabydlet podruhé.
Hodně jste mě toho naučili
a díky tomu jsem se dozvěděl i spoustu nových věcí sám o sobě
a popral jsem se tady se svými emocemi.
Jste fakt skvělí.
Já bych vám rád něco oznámil.
Včera jsme se s Huweiem byli projít
a trochu se zavzpomínali.
Bavili jsme se o našem prvním setkání…
o naší první společné směně…
A postupem času i Huwei začal brát moje snahy vážně.
Nikdy jsem k nikomu nebyl tak upřímný o svých pocitech
a nikdo se mi do té doby nesnažil vyjít vstříc tak jako on.
Vážně mám pocit, že bych s ním dokázal strávit celý život.
Proto jsem se mu včera oficiálně vyznal
a teď jsme spolu.
Cože?
- Fakt? - Gratuluju.
A my si ničeho nevšimli. Vážně vám to moc přeju.
Víte…
Když se mi Bomi včera vyznal, fakt jsem mu chtěl vyjít vstříc.
Kdybych měl vysvětlit proč…
Když jsme byli v tom Sapporu,
řekl Bomi něco, co se mi vrylo do paměti.
Prohlásil, že se víc těší na to, co přijde, až odsud odjedeme.
Že teprve pak podle něj všechno skutečně začne.
A přesně to jsem chtěl slyšet.
Určitě v budoucnu narazíme na hodně problémů,
ale stejně chci stát po Bomiho boku.
A proto…
Bomi je pro mě opravdu výjimečný,
ale i vy jste vážně fajn lidi a mám vás všechny moc rád.
Ať už nás tedy v budoucnu čeká cokoliv,
doufám, že se vždycky navzájem podržíme.
Tady náš příběh teprve začíná.
Takže vám všem…
moc děkuju.
Tímto se s váma loučíme.
Jasně.
Te-hone…
Jsem na vás hrdý.
Snad spolu budete šťastní.
Já budu brečet.
Díky za všechno, Hirojo.
Fakt jsem si to tu s tebou užil.
Víš, když ses mi tehdy vyznal, vážně jsi mi tím moc polichotil.
Budu ti dál fandit.
- Nápodobně. - Mám tě moc rád.
- Díky moc. - Já děkuju.
- Děkuju, Te-hone. - Já tobě taky.
Jsem na tebe moc hrdý.
Fakt vám to přeju.
Kdybys potřeboval poradit, kdykoliv se ozvi.
- Zase se sejdeme. - Díky.
- Opatruj se. - Jasně.
- Holky moje! - Holky!
Fakt…
- Chce to další dámskou jízdu. - Jo.
- Vážně z vás mám radost. - Děkujeme.
- Díky moc. - Budu ti dál fandit.
Děkuju.
S nikým jsem se ještě tak nenasmál jako s tebou.
Fakt jsi mi hodněkrát zvedl náladu.
Gratuluju.
- Děkuju. - Gratuluju.
Tak ahoj.
- Mějte se. - Ahoj.
Člověku to láme srdce, že?
Mějte se.
Dáš mi ruku?
- Ty jo… - To snad ne!
- To bylo úžasné. - Bože…
To bylo fakt boží.
Všichni spolu mají skvělé vztahy.
Bomi s Huweiem se společně probírali vzpomínkami…
Koho by napadlo, že život může být tak krásný?
Přesně.
A my si spoustu těch chvilek vybavili společně s nimi.
- Třeba ty uši. - No jo!
- To bylo skvělý! - To se mi vážně líbilo.
- Tehdy se to pořádně rozjelo. - Něco se změnilo.
„Vážně jsem ti chtěl být oporou.“
No jo! To byly skvělá hláška.
To mě zasáhlo.
„Já se chtěl zeptat tebe.“
Tomu se říká romantika.
Už sis vzpomněl, jak to má vypadat?
Vzpomněl? Já to možná nikdy nevěděl.
- Co to vlastně je. - Aha.
No, teď je asi řada na mně,
abych se s váma s úsměvem rozloučil a vyrazil domů.
Už?
Než jsem sem přijel,
bál jsem se, že mi vztahy přinesou akorát utrpení,
ať už jde o přátelství, nebo o lásku.
Fakt jsem se nikomu nechtěl zprotivit.
Takže jsem si
celý život nikoho pořádně nepustil k tělu.
Když jsem ale dorazil sem,
zjistil jsem, že každý z nás se s něčím potýká
a všichni jsme si toho zažili hodně,
a to mě vážně povzbudilo.
Kdybych se sem nepřihlásil,
určitě bych o coming outu ani neuvažoval.
Ale díky vám
jsem rodičům dokázal
napsat dopis.
Možná ten můj dopis
jednou dá naději
nebo dodá odvahu i někomu jinému.
Bude to asi na dlouho, ale rád bych vám ho teď přečetl.
Jenom do toho.
„Milá maminko a tatínku, omlouvám se, jestli vás můj dopis zaskočil.
Začal jsem ho psát, protože vám vážně potřebuju něco říct.
Jsem gay.
Přitahují mě ostatní muži.
Nikdo za to nemůže ani to nemá žádnou konkrétní příčinu.
Stejně jako ses ty, táto, zamiloval do mámy,
se i já zamilovávám do určitých lidí.
A ti jsou prostě stejného pohlaví jako já.
Pro mě v tom nic víc není.
Už v dětství jsem věděl, že mě přitahují kluci.
A vy jste po mně
nikdy nechtěli nic jiného,
než abych byl zdravý a normální člověk.
Proto mě strašně mrzelo, že nejsem tím, co za normální považujete vy.
Celý život jsem byl přesvědčený,
že vám to musím tajit, abyste nebyli nešťastní.
Jak ale plynul čas, všimnul jsem si, že kdykoliv za vámi přijedu,
vypadáte zase o něco drobnější a shrbenější.
Došlo mi, že už nám jako jedna rodina nezbývá moc času.
Tehdy jsem začal přemýšlet,
jestli je opravdu správné, abych vám tajil, kdo jsem.
A tak jsem se vám to nakonec rozhodl říct.
Oba jste obětovali tolik, abyste mě vychovali,
a myslel jsem, že to ze mě dělá špatného syna.
Vážně jsem se bál, že mi to nikdy neodpustíte.
Pak jsem si ale udělal devět nových přátel.
Někteří jsou cizinci, všichni jsou jinak staří
a žili jsme odlišné životy.
Přesto jsme spolu ale dokázali sdílet šťastné i smutné chvíle
a hodně jsme se toho od sebe navzájem naučili.
Kdybych je nepotkal, asi bych se tomuhle nikdy nepostavil čelem
a nedokázal bych vám napsat tenhle dopis.
Tati, ty jsi měl vždycky hodně práce a byl jsi obrovský dříč.
Ráno jsi odešel z domu a vracel ses pozdě večer.
Byl jsi přísný a pořád nabručený, takže jsem tě v dětství nemohl vystát.
Když jsem ale dospěl a začal sám pracovat,
konečně mi došlo, jaký jsi silný a úžasný člověk.
Teď už k tobě nechovám nic než úctu.
Maminko, ty jsi na mě vždycky byla moc hodná a já tě za to zbožňuju,
proto se sám snažím být stejně laskavý k ostatním.
Děkuju, že jsi mě přivedla na svět a vychovávala mě s takovou láskou.
Chci ti ukázat, co mi v životě přináší štěstí,
i když to není úplně obvyklé.
Pokud mi dokážete odpustit,
chci, abychom dál drželi spolu jako jedna rodina.
Děkuju za všechno. Tomoaki.“
Oni tě určitě pochopí.
- Děkuju. A pardon, že tak zdržuju. - To nic.
Díky, že jsi to s námi sdílel.
Děkuju.
Můžu vás naposledy obejmout?
Díky za všechno.
Ty jsi z nás byl vždycky nejveselejší a tolikrát jsi nás rozesmál.
Děkuju.
Nápodobně.
- Drž se. - Budu.
- Jsi v pohodě, Rjúki? Zlom vaz. - Jsem.
- Hecneme se a uděláme to. - Jo.
- Ty to zvládneš. - Díky.
- Fakt. - Já děkuju.
Vím, že je to těžké, ale…
Dokážu to.
Tomoaki…
Díky za všechno.
Díky, že jsi mě s sebou vzal na směnu.
- A omlouvám se. - To nic.
Děkuju.
- Hodně štěstí. - Hodně štěstí.
- Díky za všechno! - Díky.
Nezapomeňte na mě.
Kéž by to jenom šlo.
Ať vám pak neklepu na dveře.
Ahoj.
Do něčeho jsem vrazil.
Ten dělá kravál až do konce.
- Tohle mě fakt dostalo. - To byl nádherný dopis.
Když tam dorazil, byl navíc…
- Všechno si strašně bral. - A pak to tam takhle rozjel.
Přesně.
A teď napsal něco takového.
- Vypadal odhodlaně. - To je to hlavní.
Ať už to uděláte osobně, nebo v dopise,
je důležité umět lidem poděkovat a mluvit o svých pocitech.
To máš pravdu.
Tak…
Teď je řada na mně.
Já se sem přihlásil,
protože jsem se chtěl přenést přes bolestivý rozchod.
Ztratil jsem důvěru v ostatní
a nedokázal jsem navázat nový vztah.
Tady jsem ale mohl pozorovat Izaju a Williama
a sledovat, jak jejich city postupně sílí.
Zjistil jsem, kdo se vám líbí,
jakým čelíte problémům a jak se na vztahy díváte vy.
I když jsem si tady sám nikoho nenašel,
došlo mi, že na světě jsou i dobří lidi.
A to jsem si uvědomil právě díky vám.
To jsem rád.
Teď už se podle mě dokážu sblížit s někým novým.
To je dobře.
- Takže láska mi už nedělá starosti. - Super.
A co se týče coming outu…
Ze začátku jsem to s vámi fakt nechtěl řešit.
Připadalo mi to zbytečné.
Po jedné směně s Džóbuem jsem si ale řekl, že bych to mohl zkusit.
A když jsem to udělal, došlo mi, že s tím nezápasím jen já.
A pak Džóbuova máma přivezla ten oden
a já na vlastní oči viděl, že láska rodičů může přežít i coming out.
Hiroja i Džóbu jsou toho důkazem.
Takže se vlastně těším domů.
Asi to zní divně, ale vážně je to tak.
Jsem strašně zvědavý, s jakou reakci se setkám já.
Začal jsem se na to dívat optimisticky.
To je super.
A i kdyby to…
nedopadlo, jak bych si přál,
pořád budu mít vás.
Takže věřím,
že to tátovi dokážu říct s hrdostí.
Vážně jsi tady zmoudřel. Jsi teď silnější.
Jo.
Budu se snažit.
Díky za všechno.
Moc ti fandím.
Jsi takový náš malý bráška.
Fakt mě překvapilo, jak optimisticky jsi to zakončil.
- Jo? - Jo.
Vážně ses od začátku pobytu strašně změnil.
Díky. Dám vám vědět, jak to dopadlo.
- Nezapomeň se mě zeptat i na moje vztahy. - Neboj.
- Měj se. - Opatrujte se.
Už?
- Já nechci… - Nechce.
Hodně štěstí, Rjú!
- Tak ahoj. - Ahoj.
Jste skvělí!
To bylo rozkošné.
Ty taky!
- Ty jo! - To se mu povedlo.
Rjúki je pořád mladý kluk, ale stejně mu už někdo stihl tak ublížit.
Taky ho trápila jeho rodinná situace, ale je na něm vidět, že se dost změnil.
Podle mě je to tím, že se teď má o koho opřít,
i když to nedopadne, jak si přeje,
což je pro Rjúkiho to nejdůležitější.
Už si věří dost na to, aby to lidem dokázal říct,
a to je asi to nejcennější, co mu Green Room dal.
Tak jo.
Teď je řada na mně.
Ale…
Fakt jsem si tu pročistil hlavu.
- Souhlas. - Jo.
Moc jsem si…
ty dva měsíce s vámi užil.
Když jsem se sem rozhodl jet
a naučit se upřímně mluvit o svých pocitech…
Jo. Taky jsem urazil kus cesty.
A měl jsem přátele, kteří mi pomohli.
Teď se těším na každý další den.
Proto vám chci za všechno poděkovat
a odjet odsud s úsměvem na tváři.
- To je hezký výraz. - To jo!
Když už jste tady zbyli jen vy dva, ještě chci říct,
že vám fandím, a ať už to mezi vám dopadne jakkoliv,
můžete se o mě opřít.
Tak jo.
- Děkuju. - Já děkuju.
- Ty jsi vychrtlý. - Sklapni.
Díky.
- Bylo to moc fajn. - Bylo.
- Tak zase někdy. - Ahoj. A děkuju.
Jste skvělí.
Cože? Teď se jenom opičíš po Rjúkim.
- Díky! - Taky děkuju.
Mějte se.
Vážně teď celý září.
Má fakt super výraz.
Brzo určitě potká někoho úžasného a dají se dohromady.
- Přesně. - Určitě.
Někdy se neumí moc vyjadřovat,
ale bylo na něm fakt vidět, jak mu na těch lidech záleží.
Je moc hodný.
Naštěstí to všem nakonec došlo.
Určitě si teď mnohem víc věří.
Takhle by měl být schopný sblížit se i s dalšími lidmi.
Díky němu nechci zanevřít na vztahy.
V dnešní době je jednoduché se na ně vykašlat, jakmile začnou skřípat,
a prostě se posunout dál.
Tady ale vidíme, jak jsou mezilidské vztahy úžasné.
BOMI, HIROJA, HUWEI, DŽÓBU, RJÚKI, TE-HON, TOMOAKI
Rád bych ti něco řekl.
Povídej.
Můj první den jsi mi napsal dopis.
A pak jsi mě s sebou vzal na směnu.
Nejdřív jsem se před tebou měl…
popravdě na pozoru.
Sotva jsme se poznali,
a ty už jsi mi psal, že tě přitahuju.
Bál jsem se, že jakmile mě poznáš líp,
uvidíš něco, co už se ti líbit nebude,
a já jsem tě nechtěl zklamat.
Někdy během toho jsem se ale začal těšit
na naše společné snídaně.
A když jsem měl směnu bez tebe, přemýšlel jsem,
jak se ti daří a co jsi asi měl k obědu.
Nebo jestli ses dobře vyspal.
A postupem času jsem na tebe myslel čím dál víc.
Naši první společnou směnu jsem si popravdě vůbec neužil,
takže jsem nevěřil, že bych se s tebou někdy mohl takhle sblížit.
Proto jsem tomu ze začátku vzdoroval.
A zrovna když jsem se s tím už pomalu smířil,
jsme dostali možnost odjet do Sappora.
A já si nakonec vybral tebe…
protože tě nešlo ignorovat.
- Cože? - Jo.
Prostě jsem musel jet s tebou.
Pak jsme spolu ale byli přes noc, pamatuješ?
A tehdy jsem popravdě
začal o našem vztahu pochybovat ještě víc.
Doufal jsem, že v novém prostředí se dostaneme k novým tématům.
Nakonec to ale nedopadlo tak, jak jsem si představoval.
Jenže čím víc času jsme spolu strávili,
tím smutněji mi bylo, když jsme spolu nebyli,
a došlo mi, že si mi po tobě vážně stýská.
A když jsme měli jídlo bez tebe,
myslel jsem jen na to, jak bych ho radši sdílel s tebou.
A když tě rozbolelo to ucho, fakt jsem se o tebe bál.
Tohle všechno jsem cítil.
Abych byl upřímný,
pořád jsme toho neprobrali tolik,
kolik bych chtěl.
Rozhodně jsem ale zvědavý,
co nás čeká dál a co se o tobě dozvím,
až odsud odjedeme.
A taky samozřejmě chci, abys ty poznal líp mě.
Tímto sice končí náš společný pobyt v Green Roomu,
ale věřím, že nemáme kam spěchat
a můžeme se poznávat pozvolna.
Teď se na to dívám optimisticky.
Víš…
Mám takový zlozvyk, že pořád říkám „asi“.
Ale…
Odteď chci být sám k sobě upřímný.
Džóbu, vážně tě mám…
moc rád.
Nevím, proč u toho brečím.
Děkuju.
Chtěl jsem ti to říct s úsměvem, ale…
- To nic. - Díky.
Taky tě…
mám moc rád, Te-hone.
Díky.
Chci, abychom odsud odjeli jako pár.
Odjedeme odsud společně.
- Tak jo. - Super.
Dobře.
To jsem rád.
Jsem teď fakt strašně šťastný, že jsem si našel někoho,
s kým si můžu udělat nový vzpomínky.
A s kým můžu být konečně sám sebou.
Posledních pár let
jsem měl pocit, že to v sobě musím dusit,
ale teď jsem fakt plný radosti a optimismu.
Díky za všechno.
To je ono.
To je super!
- No paráda! - No teda!
Tak jo.
Vážně to uteklo.
No jo, my jsme poslední, co?
To je smutné.
Bylo to moc fajn.
- Že jo? - Jo.
Opatrně!
Pusinkování za chůze?
- Nemůžou přestat. - Spadnete!
Jsi fakt rozkošný.
DŽÓBU
TE-HON
HIROJA
KAZUJUKI
RJÚKI
IZAJA
NIKDY NA VÁS ANI NA TENHLE ZÁŽITEK NEZAPOMENU
URČITĚ SE ZASE UVIDÍME! HIROJA
- Hurá! - Boží!
To bylo úžasné.
Přesně tak. Moje srdce plesá.
Jak bych to jenom…
Tohle fakt stálo za to!
Tolik skvělýho obsahu!
- Bylo to úžasné, co? - To teda!
Jak měl Te-hon ty slzy v očích, že?
To mě vážně dojalo.
- Mě taky. - Souhlas.
Ty nám krásně ukázaly chvíli, kdy v něm zvítězilo srdce nad rozumem.
- Hezky! - To jsi řekla fakt skvěle.
- No paráda. - Ale fakt…
Máš pravdu, srdce zvítězilo.
Normálně potřebuje všemu rozumět. „Proč? O čem přemýšlíš? Řekni mi víc.“
Chce získat co nejvíc informací a normálně se nepoddá svým citům,
dokud si to dobře nepromyslí.
Než si ale mohl utřídit všechny myšlenky,
jeho srdce už dávno rozhodlo za něj.
Chceš si z něj vzít příklad, co?
- Přesně! - Do toho!
- Tak! - Poddej se tomu!
- Nech srdce zvítězit. - Důkazy nepotřebuješ!
Teď jsem si uvědomila, jak je to důležité. Viděla jsem to na vlastní oči.
Přesně.
Je to tak.
Všichni se za ty dva měsíce změnili a znatelně zmoudřeli.
Najednou působí o hodně sebevědoměji.
Překvapilo mě, že to jde za tak krátkou dobu.
Někteří tam získali dost odvahy na to, aby se odhodlali ke coming outu.
Kazu se rozhodl vrátit k bývalému partnerovi
a jiní našli novou lásku.
Všichni za ty dva měsíce urazili kus cesty, zmoudřeli
a zažili spoustu důležitých okamžiků.
To je něco fakt úžasného.
Ať už šlo o přátelství, lásku
nebo mezilidské vztahy obecně,
stavěli se čelem všemu, co je potkalo.
A právě ta vůle poprat se s jakýmkoliv problémem lidi tak dojímá.
Až budu někdy v depresi, pustím si tuhle řadu znovu.
- Skvělý nápad. - Souhlas.
- S upřímností člověk dojde nejdál. - Přesně tak!
Vážně vám všem moc děkuju. Za to, že jste se dívali se mnou.
Já si to s váma fakt užil.
- Nápodobně. - Rád jsem vás poznal.
No… mám se rozloučit jako první?
Počkej!
Překlad titulků: Veronika Kursová