JOBU, 26, MARKETINGMEDARBEJDER
TAEHEON, 35, DESIGNER
-Det er akavet. -Er de okay?
-Vent! -Taler de ikke sammen?
Seriøst?
Kan vi tale lidt sammen? Det er mørkt, men kan vi tale sammen?
Dagen skal ikke slutte sådan her.
-Så tal med mig. -Okay.
Samtalen om at springe ud…
Det gjorde mig ret ilde til mode.
Det var svært at lytte så længe, så jeg ville bare have lidt frisk luft.
Min situation er anderledes end de andres.
Mine forældre ville aldrig sige noget grimt om, at jeg er homoseksuel.
Da jeg hørte de andre, følte jeg, at alt, jeg sagde, bare ville lyde uansvarligt.
Var det det?
Ja.
-Så skulle du have sagt til før. -Undskyld.
Jeg tror ikke, vores forhold er det samme som de andres.
Nej.
Derfor skal du tale med mig om den slags.
Du skal sætte ord på dine tanker. Ellers ved jeg det jo ikke.
Undskyld, jeg ikke sagde det, da du så til mig.
-Godt for ham. -Og for Jobu.
Ja. Hvordan var de næste morgen?
-Hold da op. -Hvad?
-Hvad?
-De kysser! -Hvad i alv…?
Hvad sker der?
-Ja! -Hallo!
Skænderiet styrkede blot deres gensidige følelser.
Godmorgen.
Er der en ting, jeg mangler, er det at høre om Taeheons følelser.
Jeg håber, han siger noget.
Jeg vil rejse herfra med ham.
Selv efter dette forløb er der meget, jeg stadig vil vide om ham.
Derfor vil jeg have mere tid med ham. Derfor vil jeg rejse herfra med ham.
VI AFSLUTTER SAPPORO-TUREN MED EN MIDDAG.
-Alle er fint klædt på, ikke? -Hvor godt.
-Så sødt. -Fint.
Et skønt øjeblik.
Hold da op.
-De er så flotte og søde, alle sammen. -De ser godt ud!
Vores sidste oplevelse.
Vores sidste aften.
-Skål. -Skål!
-Skål!
Skål.
-Er det virkelig…? -Hvad?
Det tror jeg!
De kommer!
Vi bør nyde det, men det er lidt trist.
Hvad?
IZAYA, 32, IT-SÆLGER
WILLIAM, 34, IT-PROJEKTLEDER
Jeg har savnet jer.
-Det er længe siden! -Det er det!
Hvordan går det?
-Jeg har savnet dig, Izaya. -Jeg har savnet dig!
Det er længe siden.
Du ser godt ud.
Det er alt for længe siden.
-Hvor er det længe siden! -I har ikke forandret jer!
Han kommer!
-Ja, det gør han! -Kazu!
Hvorfor griner alle nu?
Jeg er her.
-Jeg har savnet dig! -Jeg er tilbage.
-Velkommen tilbage. -Det er så skægt.
Hvad er skægt?
-Hvordan gik det for Kazuyuki? -Ja, ikke?
-Vi er her alle sammen. -Ja, vi er.
Sig "velkommen tilbage."
-Vi er tilbage. -Nej, nej.
Skål så!
Skål! Det er længe siden.
Det skal fejres.
Perfekt.
Har I to skændtes?
-Det har vi. -Jeg vidste det.
I skændtes, ikke? Det tænkte jeg nok.
-Som ventet. -Jeg tænkte det nok.
Vi diskuterer konstant og stopper først, når han er tilfreds.
-Ja. -Det forstår I godt, ikke?
Jeg gør.
-Og de diskuterer stadig! -Som ventet.
-Jeg så det. -Jeg siger, vi er færdige og er træt.
Han bliver sur: "Hvordan kan du være træt?"
Kan I forestille jer det?
-Vi er jo altid sammen. -Er I?
Ja, døgnet rundt.
Men vi enes fint.
Det kan jeg se. I er bare som altid.
-Det var godt. -Solide.
Bliver I i Spanien?
Vi bliver i tre måneder og så prøver vi at tage til Australien.
Ja.
Men…
-Det lyder godt. -Godt. Ja.
-Hvad med dig, Kazu? -Ja, det vil jeg også vide.
Jeg er nysgerrig.
Jeg tog hen for at se ham.
Jeg sagde, jeg ville fortsætte vores forhold.
Så sagde han, at han havde tænkt det samme.
Virkelig?
Han følte præcis det samme.
-Hvad betyder det? -Hvad nu?
-Og? -Så nu fortsætter vi forholdet.
Tillykke!
-Hvor skønt. -Det er alle tiders.
Utroligt.
Alle tiders.
-Seriøst tillykke! -Jeg kunne tude.
Han sagde, at vi nok trængte til den tænkepause
til at overveje fortiden såvel som fremtiden.
-Skål! -Skål!
For de 15 år og mange flere.
-Herligt. -Tillykke.
-Tillykke! -Du var i mine tanker.
-Det går godt. -Ja, det gør det.
Men jeg savnede det her, da jeg tog hjem.
Jeg glædede mig til at komme i dag og se jer alle sammen.
Det gjorde jeg også.
Jeg troede ikke, jeg ville knytte mig sådan til jer.
Helt sikkert.
I starten vidste jeg ikke engang, om alt ville gå okay.
Jeg troede ikke, jeg ville være så ked af at rejse fra jer.
Der er to dage tilbage, så jeg vil høre, om I er glade for jeres oplevelser.
Jeg har selvfølgelig tænkt meget.
Takket være jer fandt jeg sammen med min eks igen.
Så jeg er glad for, jeg kom.
Da jeg først kom til huset og mødte alle for første gang,
anede jeg ikke, hvilke følelser alle kom med.
At høre alle tale åbent om deres følelser
og høre om deres tanker og erfaringer
gjorde os til venner, og det har jeg savnet i mit liv.
Jeg begyndte langsomt at skabe minder med jer alle.
Jeg er virkelig glad for, at jeg kom her.
Og i løbet af min tid her fandt jeg endda en, jeg elsker.
Jeg har stadig svært ved at tro, at jeg har været så heldig.
Jeg er glad for, jeg kom.
Jeg håber, vi stadig alle sammen vil være venner.
-Hvad med dig, Jobu? -Okay.
Efter jeg slog op med min eks,
oplevede jeg en periode i mit liv, der virkelig føltes…
Det var så svært for mig, og jeg var enormt deprimeret.
Jeg holdt op med at prøve at knytte mig til andre mennesker
eller lade andre lære mig at kende.
Men det ville jeg ændre, og derfor kom jeg her.
Og fordi jeg talte med jer alle sammen om alt muligt,
skete det naturligt…
Ja.
Jeg ville lære én af jer bedre at kende.
Og for første gang i virkelig lang tid…
…ville jeg lære lige netop ham at kende.
Og han skulle også lære mig at kende.
Jeg glemmer aldrig mit tidligere forhold.
Det er gode minder.
Men de hører fortiden til.
Jeg værdsætter stadig minderne,
men nu er jeg opsat på at skabe nye minder med en anden.
Jeg tror, fortjenesten tilhører jer ni
og de to sjove måneder, hvor vi har talt, grint og grædt sammen.
Så derfor vil jeg bare sige tak til jer.
Herligt.
-Hvordan mon han tog det? -Ja.
Kirsebærtræerne!
De blomstrer.
-Så smukt. -Flot.
-Ja! -Det er forår.
-Det er blevet forår. -Ja, sneen er smeltet.
Sakuraen blomstrer.
Iza-Will og Kazuyuki, vi har en gave til jer.
Tanken er, vi kom her som knopper, og så er vi blomstret op.
Sødt. Den er supersød.
Den er supersød.
-Farvel, ikke? -Jo.
-Vi ses. -Ja!
-Farvel. -Vi ses.
-Farvel.
-Farvel. Lad os ses snart. -Ja.
-Hav det godt. -Farvel.
-Farvel.
-Det var en dejlig middag. -Det var det virkelig.
William og Izaya kom.
-Og Kazu kom også. Det var godt. -Tja…
Utroligt, at Kazus tidligere forhold nu atter blomstrer.
-Det havde jeg aldrig troet. -Det sker kun på film.
-Men det skete her. -Den slags sker altså!
De 15 år må have været fantastiske.
Ja, og han kom i huset, fordi han ville videre.
Han skrev dagbog for at bearbejde forholdet.
Han huskede alle detaljer og fik styr på tankerne.
Så det endte lykkeligt med eksen.
Han havde nok ikke tænkt så detaljeret over det uden programmet, vel?
Nej, for han arbejder.
Ja, han taklede sine følelser og fandt sit indre svar.
-Det må have betydet meget for ham. -Hvor skønt.
Izaya og William diskuterer stadig.
-De konfererer stadig. -Ja, stadigvæk.
Gør man det, når man har fundet sammen?
-Man diskuterer i en uendelighed. -Gør man?
Man debatterer hver dag for at rette ind og få en bedre fremtid.
-Men på et tidspunkt… -Er det så nok?
Man bestiger et bjerg og tror, det er det sidste,
men så venter der tit et større bjerg.
-Kender alle ikke det? -Hvornår får man en puster?
William sagde jo, han havde fundet en, han elsker.
Det gjorde han.
Deres energi passer nok godt sammen til de diskussioner.
Det var sødt, at Jobu var så rørt, ikke?
Gad vide, om Taeheon hørte ham.
-Gad vide, hvad Taeheon tænkte. -Ja.
JEG VENTER UDEN FOR HUSET
-Så kom du. -Ja.
Skal vi genopleve de minder, vi skabte ved Akan-ko?
Lad os gå en tur.
Det gør vi.
DEN GRØNNE BØLGE
-Er det ikke nostalgisk? -Jo, det er.
-Kan du huske vores første date? -Ja.
Det sneede, og her var så glat.
-Det var superglat. -Jeg gled også.
-Her ser anderledes ud. -Ja.
Og vi købte…
…gaver til hinanden.
Det vækker minder.
Her er det.
Hvor nostalgisk.
Her holdt kaffevognen på vores første vagt, ikke?
-Det var koldt. -Det var koldt den dag.
-Den dag valgte jeg dig. -Den dag, jeg blev udvalgt.
Jeg var så nervøs den morgen. Sådan startede det hele.
Men det var sjovt.
-Hvor nostalgisk. -Ja, ikke?
Det tog dem to måneder til at nå hertil.
Det føles…
…som et helt andet sted.
Ja, vores følelser er anderledes, og her ser anderledes ud.
Jeg troede aldrig, du ville komme til huset.
Det var en overraskelse.
Mon vi havde set hinanden igen uden huset?
Hvem ved?
Så havde vores liv måske været anderledes.
Det er en sær tanke, ikke?
Livet er forunderligt, ja.
Sæt dig her med mig.
Lad os sludre.
Sådan. Hvor er her mørkt.
Hvad synes du om de sidste to måneder?
Du tænker godt efter.
-Jeg ved det ikke helt. -Hvad?
Jeg kendte dig jo,
før vi kom til huset.
Men jeg mødte nok først virkelig Huwei, da jeg valgte at tage kaffevagten med dig.
Vi lærte nok virkelig hinanden at kende,
fra jeg vendte dit navneskilt.
Det var skæbnen, at vi mødtes her.
Det tænkte jeg den dag, du dukkede op.
Så tog vi til Niseko, ikke?
Og dér begyndte jeg nok at have følelser for dig.
Var det jalousi?
Ja, det var, for ingen måtte tage dig fra mig.
"Åh…" Nemlig.
Så havde vi vores anden kaffevagt, og jeg sagde, jeg stadig ikke var sikker.
Jeg tænkte: "Vent lige lidt".
Jeg indså, jeg ville være trist, hvis du ikke var her.
Jeg indså, jeg var ked af det.
Jeg tænkte:
"Kan jeg så lide ham? Er det det, det betyder?"
Så da jeg tog tilbage til Kansai til indgangsceremonien,
tænkte jeg på, hvad der ville gøre dig glad.
Derfor fandt jeg på det med krusene.
Det gjorde mig superglad. Det var virkelig en overraskelse.
Jeg var så rørt over, at du gjorde det.
Jeg var så lykkelig.
Jeg vil værne om det minde resten af livet.
Da du talte om at fortælle det til din familie,
og vi talte om alt det…
…ville jeg bare være ved din side.
Og…
Nu skal vi jo snart rejse, og vi ser sikkert ikke hinanden hver dag.
Der kan være stunder, hvor vi irriterer hinanden.
Men efter to måneder sammen som her,
hvor vi har været sammen, snakket og skabt minder…
Jeg tror, vi kan overvinde alt.
Da du spurgte mig ved fodbadet om,
hvilken slags forhold jeg ønskede mig,
sagde du, du var urolig for at leve op til mine forventninger.
Det skal du ikke bekymre dig om.
Så længe du er…
…ved min side, er jeg lykkelig.
Så…
…vil du…
…være min første…
…kæreste?
Det ville jeg spørge dig om.
Altså…
Sig det! Svar nu! Jeg tror, jeg kommer til at tude.
Ja, lad os sammen…
Vi vil sikkert…
…opleve en masse, men jeg vil opleve det med dig.
Nu tuder jeg. Vent lige.
Jeg kan ikke lade være. Jeg græder af lykke.
Jeg glæder mig.
-Det er koldt. Skal vi gå tilbage? -Ja, det er koldt, ikke?
Det er koldt.
Lad os holde i hånd.
-Det var sjovt. -Ja.
Det føles som så kort tid.
Det var så sjovt, at de to måneder bare fløj afsted.
Jeg har skabt uforglemmelige minder.
Minder, jeg vil have resten af livet.
Jeg er glad og lykkelig. Tusind tak, alle sammen.
Som I ved, kom jeg tilbage, og det er anden gang, jeg er med.
Først var jeg urolig for, hvordan I ville tage imod mig.
De fem uger her var intense, og…
Ja.
Tiden gik superhurtigt, så før jeg vidste af det,
var jeg allerede faldet til i huset for anden gang.
Med alt det, jeg lærte af jer andre her,
mødte jeg en ny side af mig selv,
så jeg kunne konfrontere mine følelser.
Jeg elsker jer.
Jeg har noget, jeg vil sige til alle.
I går var Huwei og jeg ude for at genopleve nogle minder.
At have mødt Huwei…
Da vi havde vagt sammen for første gang…
Som tiden gik, begyndte Huwei også at tage mig seriøst.
Jeg har aldrig været så ærlig over for nogen før,
og han så reagerede lige sådan.
Jeg føler, at han og jeg kan takle livet sammen.
Så i går fortalte jeg ham officielt om mine følelser.
Nu danner vi par.
-Hvad? -Hvad?
-Virkelig? -Tillykke!
Det var dejligt. Det glæder mig virkelig!
I går fortalte Bomi mig om sine følelser, og dem ville jeg anerkende.
Jeg føler sådan, fordi…
Da vi tog til Sapporo,
gjorde Bomis ord stort indtryk på mig.
Han sagde: "Jeg glæder mig mere til, hvad der sker, efter vi rejser".
Han sagde, at da ville alting virkelig starte.
Det havde jeg længtes efter at høre.
Jeg ved, vi vil begå en masse fejl,
men alligevel håber jeg, jeg kan støtte Bomi.
Derfor…
…er Bomi virkelig noget særligt for mig,
og samtidig holder jeg virkelig også af jer andre her.
Uanset hvad fremtiden bringer,
håber jeg, vi alle kan hjælpe hinanden.
Og jeg tror, alting starter her.
Så jeg vil rigtigt gerne
sige tak til jer.
Vi rejser nu.
Okay.
-Taeheon. -Jeg er stolt af dig.
Vær lykkelige sammen.
Jeg kommer til at tude.
Tak, Hiroya.
Takket være dig havde jeg det godt.
Ja, og jeg var så glad, da du sagde, hvad du følte.
Jeg hepper på jer.
-Jeg hepper på dig. -Jeg elsker dig.
-Tak. -Tak.
-Tak, Taeheon. -Tak.
Jeg er så stolt af dig.
Jeg er hepper på dig.
Vi kan altid tale sammen. Jeg vil også bede dig om råd.
-Vi ses, ikke? -Tak.
-Hav det godt. -Ja.
-Venner. -Rare venner.
-Søde venner. -Dejlige venner.
Altså…
-Lad os snart samles igen. -Ja.
-Jeg er glad på jeres vegne. -Tak.
-Mange tak. -Jeg er glad på dine vegne.
Tak.
Så meget har jeg seriøst aldrig moret mig før.
Du gav mig så mange glæder, Tomoaki.
Tillykke.
-Tak. -Tillykke.
Vi ses.
-Farvel. -Farvel.
Det er skidt for hjertet, ikke?
Vi ses.
Tag min hånd?
Nej da!
-Det var så godt. -Det er bare…
-Det var godt. -De opbyggede nogle fine forhold.
Bomi og Huweis samtale om minderne…
-Tænk, at livet kan være så godt. -Ja.
Vi tænkte også tilbage, og der er sket så meget, ikke?
-Det med øret. -Ja.
-Det var godt. -Ja, det var. Det kunne jeg lide.
-Det var der, det hele startede. -Og ændrede sig.
"Så ville jeg bare være ved din side."
Det var fantastisk sagt.
Bom!
-"Det var bare det, jeg ville sige." -Romantisk, ikke?
Kan du stadig huske romantikken?
Om jeg kan? Måske har jeg aldrig oplevet det.
-Altså romantik. -Javel.
Jeg tænker, jeg nok er den næste,
der skal afsted og forlade huset.
Okay.
Indtil videre i mit liv
har jeg været så bange for at blive såret i et forhold.
Både med venskaber og romantik.
Jeg ville have, alle kunne lide mig.
Derfor endte jeg med at leve et liv uden at knytte mig til nogen.
Men ved at komme her har jeg lært, at alle har deres egne problemer
og forskellige oplevelser i livet.
Det styrkede mig virkelig.
Var jeg ikke kommet,
havde jeg helt sikkert ikke overvejet at springe ud.
Men ved at komme her
kunne jeg skrive et brev til mine forældre.
Måske vil mit brev
være det,
der indgyder andre håb eller mod.
Det vil tage tid, men lad mig læse det højt for jer.
Lad os høre det.
"Kære mor og far. Jeg er ked af det uventede brev.
Jeg skriver i dag, fordi der er noget, jeg vil fortælle jer.
Jeg er bøsse. Jeg er mand og tiltrukket af andre mænd.
Ingen bærer skylden for det, og intet har udløst det.
Det er ligesom, da far forelskede sig i mor.
Jeg er naturligt tiltrukket af andre mennesker.
De er bare samme køn som mig selv.
Sådan er det bare for mig.
Jeg har vidst det, siden jeg var lille.
I to har altid sagt,
at så længe jeg er rask og normal, er alt andet ligegyldigt.
Jeg er ked af, jeg ikke er 'normal', sådan som I nok forventede det.
Jeg har altid troet, at jeg skulle holde det for mig selv,
for det ville være bedst for familien.
Men jeg er jo vokset op, og hver gang jeg er hjemme,
ser jeg, at I to er blevet ældre.
Jeg indså, vi ikke har meget tid tilbage som familie.
Og så opstod tvivlen på, om jeg skulle holde det hemmeligt.
Derfor besluttede jeg at fortælle jer, at jeg er homoseksuel.
I har begge ofret jeres liv på at opdrage mig.
Derfor føler jeg mig nu så utaknemmelig.
Tanken om, at I aldrig tilgiver mig, skræmte mig.
Men så mødte jeg ni venner.
De havde alle forskellige alder, nationalitet og baggrund.
Vi har grædt og grinet sammen og delt så mange oplevelser.
Vi har lært og udviklet os sammen.
Havde jeg ikke mødt dem, ville jeg aldrig turde stå frem.
Jeg havde aldrig kunne skrive dette brev.
Far, siden jeg var lille, har du altid haft travlt med jobbet.
Du var væk fra tidlig morgen til sen aften.
Du var striks og altid vred, så som barn hadede jeg dig.
Men da jeg blev voksen og selv begyndte at arbejde,
indså jeg endelig din styrke, og hvor fantastisk du er.
Nu respekterer jeg dig inderligt.
Mor, jeg elsker din venlighed
og gør mit bedste for at være rar mod andre på min egen måde.
Tak, fordi du gav mig livet og opdrog mig med al den kærlighed.
I skal forstå, hvad normal lykke betyder for mig,
selvom den er lidt anderledes end andres.
Hvis I kan tilgive mig,
vil jeg gerne leve mit liv med jer som min familie igen.
Tusind tak for alt. Fra Tomoaki."
Jeg er vis på, de forstår det.
-Tak. Også fordi I lyttede så længe. -Det er fint.
Tak, fordi du læste det.
Tak.
Må jeg få et kram, før jeg går?
Tak.
Du var den gladeste af alle og fik altid andre til at smile.
Tak.
-Hold hovedet højt. -Ja.
-Er du okay, Ryuki? Held og lykke. -Jeg er okay.
-Lad os gøre vores bedste og springe ud. -Ja.
-Også dig, Ryuki. -Ja.
-Tak. -Tak.
Jeg ved, det er svært, men…
Det skal nok gå.
Tomoaki…
Tak.
Tak, fordi du valgte mig til kaffevagten.
-Jeg er ked af det. -Det er okay.
Tak.
-Held og lykke. -Held og lykke.
-Tak! -Tak.
Glem mig nu ikke.
Jeg ville gerne, men det gør jeg ikke.
Glemmer I mig, finder jeg jer!
Farvel.
-Ups, jeg ramte noget. -Larm og ballade helt til sidst.
-Det var lidt overvældende. -Et vidunderligt brev.
Især da han kom…
-Han var meget følsom. -Så blev han festens midtpunkt.
Ja.
Nu kan han skrive sådan et brev.
-Han så godt ud. -Det er vigtigt.
Det kan være et brev eller en samtale.
Men det er vigtigt at udtrykke sin taknemmelighed og følelser.
Det er vigtigt.
Så…
…går jeg nu.
Grunden til, jeg kom her,
var en svær oplevelse i forbindelse med mit forrige forhold.
Jeg kunne ikke stole på nogen mere.
Jeg kunne ikke starte nye forhold.
Men så kom jeg her og så Izaya og William dyrke deres kærlighed for hinanden.
Jeg hørte alle tale om deres følelser,
og hvad de kæmpede med, og deres syn på romantik.
Selvom jeg ikke selv fandt kærligheden, indså jeg, at der findes gode mennesker.
Det følte jeg, fordi jeg kom her og mødte jer.
Godt.
Jeg tror, jeg er klar til at finde et nyt forhold.
Det var godt.
-Jeg er åben for romantik nu. -Det var godt.
Hvad angår at springe ud…
Først ville jeg ikke tale om det med jer her.
Jeg syntes, det var meningsløst.
Men efter vagten med Jobu følte jeg, jeg kunne prøve at tale om det.
Og da jeg gjorde det, indså jeg, at andre også havde det svært.
Så kom Jobus mor med oden og alt det.
Så vidste jeg, at kærligheden kan bestå, når man er ude.
Det viste både Hiroya og Jobu.
Så jeg glæder mig til at rejse.
Jeg ved, det lyder underligt, men jeg glæder mig.
Jeg er nysgerrig efter, hvilken reaktion jeg får.
Nu er det noget positivt for mig at springe ud.
Wauw.
Og selvom det ikke går, som jeg håber,
har jeg stadig alle jer, jeg mødte her.
Så jeg tror på,
jeg kan sige det til min far og være stolt af det.
-Du har udviklet dig til at være stærkere. -Ja.
Jeg gør mit bedste.
Tak.
Jeg hepper på dig.
Vores yngste pus.
Jeg var overrasket over, at du talte så positivt.
-Var du? -Ja.
Du er helt anderledes, end da du først kom.
Ja.
Jeg holder jer orienteret.
-Husk at spørge til mit kærlighedsliv. -Selvfølgelig.
-Vi ses. -Hav det godt.
Hvad?
-Jeg vil ikke. -"Jeg vil ikke."
Held og lykke, Ryu!
-Farvel. -Farvel.
Jeg elsker jer!
-Så sødt! -Det var sødt!
Vi elsker også dig.
-Så sødt. -Det var så stærkt.
Ryuki er virkelig ung og har oplevet enorm hjertesorg.
Hans familiesituation er med til at holde ham tilbage, men ikke mere.
At have noget at vende tilbage til, hvis det ikke går, som han håber,
er virkelig værdifuldt for Ryuki.
At turde springe stolt ud er nok det dyrebareste, han lærte.
Jamen så…
Nu er det mig.
Men…
…jeg føler mig så fri nu.
-Ja. -Ja.
Jeg har haft
to virkelig sjove måneder.
Efter jeg besluttede at komme og være ærlig om mine følelser…
Jeg arbejdede hårdt på min egen måde.
Og mine venner var der for mig.
Jeg glæder mig til, hvad livet bringer.
Jeg vil sige tak til alle og rejse herfra med et smil på læben.
-Det er et godt smil. -Ja!
Så er der kun jer to tilbage.
Jeg hepper på jer og alt, hvad der venter jer.
Jeg er på jeres side.
Godt.
-Tak. -Tak.
-Du er så slank. -Ti stille.
Tak.
-Det var sjovt. -Ja.
-Vi ses. Tak. -Vi ses. Tak.
Jeg elsker jer.
Sådan! Du gør ligesom Ryuki.
-Tak! -Tak.
Farvel.
Han storsmiler virkelig.
Han ser meget bedre ud.
Jeg tror, Hiroya vil møde en, der er helt vidunderlig.
-Nemlig. -Ja.
Han er ikke særlig god at udtrykke sine følelser,
men han tænker på andre og holder af sine venner.
Han er rar.
-Jeg er glad for, vi fik det at se. -Hiroya har fået meget selvtillid.
Nu kan han opbygge forhold andre steder også.
Han gav mig lyst til at tro på forholdet.
Det kan være så let at afvise folk, hvis de giver problemer,
og så bare komme videre.
Han fik mig til at se, det er godt at investere tid i andre.
Jeg vil sige noget.
Værsgo.
Du skrev et brev til mig første dag.
Du valgte mig til kaffevagten to gange.
I starten var jeg ærlig talt…
Jeg var tilbageholdende.
Vi havde lige mødt hinanden, men du skrev, du kunne lide mig.
Jeg var bange for, at viste jeg dig, hvem jeg var,
ville du ikke længere føle sådan.
Jeg ville ikke skuffe dig.
Men midt i alt det skete der noget.
Jeg ville spise morgenmad med dig.
Når jeg havde kaffevagt, tænkte jeg på,
hvad du fik til frokost, og om du havde en rar dag.
Jeg tænkte på, om du havde sovet godt.
Jeg tænkte mere og mere på dig.
Den første kaffevagt sammen var ikke spor sjov.
Jeg var sikker på, vi to aldrig ville have nogen form for forhold.
Derfor ville jeg først ikke acceptere det.
Men mine følelser var der, og så skulle vi til Sapporo.
Jeg valgte dig, fordi…
Jeg følte ikke, jeg kunne undvære dig.
-Hvad? -Ja.
Jeg følte, jeg ville tage dig med.
Og så havde vi en overnatning sammen efter det, ikke?
Der begyndte jeg
faktisk at tvivle endnu mere på vores forhold.
Jeg ville tale om en masse andet under andre omstændigheder.
Men det gik ikke, som jeg håbede.
Men jo mere vi var alene sammen,
jo mere trist var jeg, når vi ikke var sammen.
Jo mere savnede jeg dig, ikke?
Når jeg spiste med de andre, og du ikke var der,
følte jeg mig ensom og ville dele maden med dig.
Da du havde ørepine, var jeg urolig for dig.
Jeg følte alle de ting.
Havde du spurgt mig, om vi ville få talt om en masse ting,
ville jeg stadig tvivle.
Men jeg er nysgerrig og vil se, hvad der venter dig og mig, når vi rejser.
Jeg vil gerne have, du lærer mig bedre at kende.
Det er sidste dag i huset.
Jeg føler, vi kan give os god tid
og tale om tingene fremadrettet.
Jeg føler mig også mere positiv.
Sådan…
Jeg har for vane at sige "nok" og "sikkert".
Ja, men…
Nu vil jeg være ærlig over for mig selv.
Jobu, jeg…
Jeg kan lide dig.
Jeg ved ikke, hvorfor jeg græder, men…
Tak.
Jeg ville sige det med et smil, men…
-Hey. -Ja?
Jeg kan også lide dig.
Ja.
Vi skal rejse herfra sammen.
Lad os forlade huset sammen.
-Ja. -Ja.
Ja.
Jeg er bare så glad.
Lige nu emmer jeg af lykke over at skulle skabe nye minder med dig.
Og over, at jeg kan være mig selv.
De sidste par år
var jeg ikke helt mig selv.
Nu føler jeg mig positiv og glad.
Tak.
Sådan.
Jeg er glad!
Jeg er virkelig glad!
Godt.
Det gik så hurtigt.
Vi er de sidste, ikke?
Det er ensomt.
Det var sjovt.
-Var det ikke? -Jo.
Pas på!
De kysser, mens de går.
-De kysser meget. -I falder i!
Du er sød.
JEG GLEMMER ALDRIG TIDEN HER OG MINE FØLELSER FOR ALLE
FARVEL. VI SES SNART! HIROYA
-Ja! -Juhu!
Det var godt!
Det var det virkelig. Mit hjerte svømmer over.
Hvad er…?
Sikke et fantastisk show!
Indholdet er fantastisk!
-Ja, det er det, ikke? -Jo!
-Taeheons tårer med Jobu. -Jeg blev så rørt.
-Også mig. -Jeg forstår dig.
Taeheons tårer viste, at hans hjerte bestemte over hjernen.
-Godt! -Flot sagt, unge dame! Nemlig!
-Godt sagt. -Nej…
-Hans hjerte overvandt hans logik. -Han vil helst forstå tingene.
"Hvad tænker du? Jeg vil vide mere."
Han samler information og gennemtænker alt,
før han lader hjertet råde.
Men før han kunne tænke logisk over det, havde følelserne allerede vundet.
Du taler om dig selv lige nu!
Lad hjertet råde!
-Nemlig. -Lad det råde.
-Lad hjertet råde. -Glem fakta.
Jeg indså, det er vigtigt at lade hjertet råde.
Jeg så det jo selv.
-Nemlig. -Ja.
Det er rigtigt.
På to måneder har de alle udviklet sig.
De ser meget mere selvsikre ud.
Jeg indså, man godt kan ændre sig på to måneder.
For nogle gav det dem modet til at springe ud.
Andre, fx Kazu, fandt sammen med en tidligere partner
eller fandt en, de elsker.
Men alle oplevede en udvikling, vækst
og store vendepunkter i løbet af de to måneder.
Det er helt utroligt.
Det kunne være venskab, romantik
eller bare forhold generelt, men de gik ærligt til dem.
Viljen til at se ting i øjnene udvikler jo os alle.
Sidder jeg følelsesmæssigt fast, vil jeg se sæsonen igen.
-Det har du ret i. -Det indså jeg.
-Ærlighed er bedst. -Ja.
Tusind tak til alle.
-Tak til jer. -For at være her.
I gjorde det til en god oplevelse.
-Jeg kunne ikke gøre det alene. -Godt, vi mødtes.
Jeg går først.
Vent!
Tekster af: Helle Kaiser-Nielsen