Jmenuji se Karen Kummerer.
Stala jsem se obětí únosu.
Násilně mě unesli.
Unesli mě.
Únosy podle statistik FBI obvykle nekončí dobře.
Z údajů vyplývá,
že většina obětí po určité době nepřežije.
Byla strachem bez sebe. Šlo jí to vidět na obličeji.
Pomozte mi prosím někdo.
V takových případech čas není na vaší straně.
Měla jsem o ni strach.
Bála jsem se o ni.
NEJHORŠÍ EX
V roce 2006 jsem se rozešla po 17 letech manželství.
A začala zase randit.
Pracovala jsem jako finanční ředitelka polikliniky Bert Fish.
Měla jsem vlastní dům.
A koupila si nového Mustanga GT, ročník 2006.
Cítila jsem se velmi nezávislá.
Bylo mi moc dobře.
KAREN DAYTONA BEACH, FLORIDA
Karen je má teta z matčiny strany.
Už od dětství jsem s ní měla velmi vřelý vztah.
Karen má hodně nezávislou povahu.
BRENNA RANDALL KARENINA NETEŘ
Je zábavná, praštěná.
Když má co říct, tak řekne, co si myslí.
V roce 2006 jsem s ní bydlela.
Bylo mi 18.
Měly jsme se skvěle.
Myslím, že jí moje společnost pomohla vzpamatovat se z toho rozvodu.
V těžkých dnech se měla o koho opřít.
Byla vdaná pěknou řádku let a najednou byla svobodná.
Bez chlapa a randila.
LEDEN 2006
Jednou večer jsme se ségrou vyrazily do klubu Ocean Deck.
Bylo to dobré místo na seznamování.
Přišel k nám Scott a požádal mě o tanec.
Byl velmi svalnatý, blonďaté vlasy, modré oči.
Říkal, že začíná dělat osobního trenéra.
To mi přišlo vhod, protože jsem v té době taky hodně cvičila.
Přeskočila mezi námi malá jiskra.
LISA LOWRY KARENINA SESTRA
Druhý den ráno jsem jí volala co a jak. „Bylo to fajn, líbí se mi.“
Potkali jsme se na konci ledna. Pak byl Valentýn, který mi otevřel oči.
Dal mi květiny, činky. Utratil za mě spoustu peněz.
Chodívali jsme tancovat po klubech v Daytona Beach.
Vyráželi jsme na večeře.
Bavilo mě s ním trávit čas.
Karen byla jako smyslů zbavená.
Povídala mi o něm, jaký je fešák.
Slušelo jim to.
Bavili se, společně se smáli.
A to podle mě Karen v předchozím manželství moc chybělo.
Myslím, že byla velmi šťastná,
když se jí zase začal dostávat ten pocit.
Pracovala jsem se ženou, která se zajímala o výklady z karet a krystaly.
Byla v kontaktu s paní z Connecticutu, která vykládala karty přes telefon.
Ptala se, jestli to zkusím, a dala mi kontakt.
Dost mě to zajímalo.
Tak jsem jí zavolala
a nechala si vyložit karty.
A najednou řekla: „Někoho jste potkala.“
ĎÁBEL
„Je to šílenec a musíte od ně co nejdříve pryč.“
Říkala jsem si, jak to může vědět.
„Jak by mohla?“
Netušila jsem, že vlastně měla pravdu.
Všimla jsem si, že Scott byl pořád u nás.
Začal si tam nechávat věci
a krátce potom už u nás i bydlel.
Jinak žil s mámou a tátou.
Bydleli kousek ode mě.
Nehledala jsem vážný vztah.
Spíš randění, ale bez větších závazků.
Pak jsem se jednoho dne vrátila domů
a zjistila, že se tam Scott nastěhoval.
A on mi to v klidu potvrdil.
Když jsem řekla, že tady bydlet nemůže,
odpověděl: „Ani nevíš, že už mi tady chodí skoro měsíc pošta.“
Než jsem přišla z práce domů, chodíval si u mě vyzvedávat poštu.
Moc mě to netěšilo,
ale nedošlo mi, jak důležité to je,
že mu ke mně v té době chodily dopisy.
Scott byl čím dál víc majetnický.
Když jsme třeba s Karen chtěly jít do obchodu nebo nakupovat,
odmítal to, že není potřeba.
Pečlivě sledoval všechno, co dělala.
Karen si oblékla něco, co se mu nelíbilo.
Tak jí řekl, že tohle by nešlo.
„Lidi tě budou mít za trosku.“
Poté, co se Scott nastěhoval, se Karen dost změnila.
Jednou jsme u nich s přítelem byli na večeři.
Něco jsem dávala do lednice a najednou spatřila injekční stříkačky.
Můj bývalý přítel se na mě podíval s dotazem: „Proč tam jsou steroidy?
Víš, že jsou nezákonné?“
Ty nebyly na předpis.
Tak jsem si Karen vzala stranou
a zeptala se jí na to: „Proč máš v ledničce steroidy?“
Tehdy mi řekla, že je Scott používá při cvičení.
Tak jí říkám: „Karen, to není dobrý.
Takhle cvičit na steroidech je vážně průser.
Tohle bylo takové varovné znamení.
V březnu 2006 jsem se Scottem chodila pár měsíců.
Scott říkával: „Proč si Brenna nenajde vlastní bydlení?
Je dost stará na to, aby žila s přáteli nebo tak.“
Měla jsem rozhodně pocit, že mě Scott nemá v oblibě.
Podle mě jsem pro něho byla překážkou k naprosté kontrole nad Karen.
Než Scotta poznala, žily jsme si s Karen skvěle.
A pak se tam najednou
nastěhoval a chtěl, abych odešla.
To nebylo z její hlavy.
Když navrhl, ať se Brenna odstěhuje,
tehdy začalo skutečné domácí násilí.
Celou noc mě držel a křičel na mě.
Byl obrovský. Vážil asi 100 kilo.
Telefon mi vyrval z ruky
a rozbil ho, abych nemohla zavolat policii.
Nebylo cesty ven.
Když jsme spolu s Karen mluvili po mém vystěhování, obvykle byla v práci.
Jinak se s ní mluvit nedalo.
Ptala jsem se, jak se má a ať mi poví, co se děje.
„Nemůžu o tom mluvit.“
Kdybych věděla, jak zlé to bude, nikdy bych neodešla.
Karen se stáhla a skoro jsme se nevídaly.
Už nechtěla chodit ven. Pořád něco dělala se Scottem.
Scott tehdy Karen ovládal, protože neměla dostatek sebedůvěry.
Ten rozvod jí podkopal morálku.
Já sama jsem se v minulosti stala obětí domácího násilí,
takže jsem znala varovné signály.
Tyhle situace zvládá každý jinak, ale ten strach ji paralyzoval.
Scott říkal, že když se ke mně nastěhoval, tak ho můžu vystěhovat jedině soudně.
Upřímně řečeno jsem si říkala, jak se mi něco takového může dít.
Bylo mi stydno, že jsem se do takového vztahu vůbec dostala,
protože jsem bývala nezávislá, finančně zajištěná.
A pak mi došlo, že mi ta situace přerostla přes hlavu.
Začala jsem se bát o své bezpečí, ale taky jsem toho měla plné zuby.
Udělala bych cokoli, abych ho odtamtud dostala,
i se soudním příkazem.
ČERVENEC 2006
VZTAH TRVÁ 7 MĚSÍCŮ
Bod zvratu pro mě nastal, když mě celou noc držel a řval na mě.
Pořád jen křičel a řval.
To ráno, když mě pustil, jsem se oblékla a šla do práce.
Mezitím mi začal volat na mobil.
Když jsem ten den vešla do kanceláře, dala jsem ho nahlas.
Jedné z kolegyň jsem řekla: „Poslechni si to.“
Řval na mě: „Jestli se nevrátíš, zabiju tě.“
V tu chvíli jsem měla svědky a řekla mu, že musí odejít.
Kamarádka z práce se mnou jela domů.
Vzala jsem si psa a pár věcí.
On přijel a zastavil za námi.
Kamarádka, která je velká, vylezla a řekla:
„Tady nemáš co dělat.“
Nasedla jsem s Rockym v náručí a oblečením.
Na víkend jsem zůstala u ní v bytě, dokud se neodstěhoval.
Když Scott odešel, pořád si myslel, že mu patřím.
Vyhrožoval, že mi zabije psa, když mu nevěnuji čas.
Parkoval hned za mnou, abych nemohla odjet.
Postupně se to zhoršovalo.
Začal mě sledovat.
Sama už jsem se necítila v bezpečí.
Na začátku října jsem požádala Brennu, aby se ke mně znovu nastěhovala,
kvůli mému bezpečí.
V říjnu 2006 jsem oslavila 19. narozeniny a začala zase žít s Karen.
Nelíbilo se mi, když se Brenna nastěhovala zpátky ke Karen.
Brenna si jako mladice myslela, že Karen ochrání,
což nebyla pravda.
Byla dítě.
11. LISTOPADU 2006
Jednoho dne tam byly kromě Brenny na návštěvě taky moje neteře.
Všichni seděli v obývacím pokoji.
Scott přišel, otevřel si, jako by tam žil.
Neteřím řekl: „Pšt!“
Prošel kolem nich.
Přišel ke mně do ložnice.
Zařvala jsem: „Brenno, je tady.“
Karen mu říkala: „Tu nemáš co dělat.
Vypadni z mého domu. Já tě tady nechci.
Říkala jsem ti, že končím.“
On ji vůbec neposlouchal.
Brenna vyběhla a já na ni: „Volej policii.“
Začala je vytáčet.
On vyběhl, nasedl do auta a odjel.
Chtěla jsem, aby Karen zavolala policii, ale taky jsem chápala, že byla vyděšená.
Pamatuju si, jak mi říkala: „Ty to nechápeš. Je to blázen.
Když šlápnu vedle, zabije mě.“
Ten večer mi nechal 27 hlasových zpráv.
„Kde jsi? Jak to, že mi nezvedáš telefon?“
Takhle to bylo pořád.
V pondělí 13. listopadu nasedám do auta
a jedu do práce.
Přijedu na stopku, rozhlédnu se jedním směrem,
a najednou mi někdo vleze do auta.
Čekal na ni v křoví, protože do práce vždycky jezdila stejnou cestou.
Scott vyskočil z křoví, odemkl si její auto klíčem
a s nožem v ruce nastoupil se slovy: „Jeď.“
Křičel jako blázen.
Říkal: „Podříznu tě na místě.
Mně se neschováš.
Mám tvoje číslo sociálního pojištění. Ty se se mnou musíš vídat.“
To bylo poprvé, co na mě Scott vytáhl nůž nebo zbraň.
Když dříve Scotta přepadla výbušná nálada nebo byl násilný, vždycky pomohlo,
když jsem zachovala klid a byla poddajná.
Konečně jsem ho uklidnila tím,
že se budeme potkávat.
„Slibuju, že se večer uvidíme.“
Dovolil mi ho vysadit na mé ulici, kde parkoval svůj Jeep.
Řekla jsem to kamarádce.
A ta na to, že musíme na policii.
Požádali jsme o okamžitý zákaz styku.
OCHRANA PŘED DOMÁCÍM NÁSILÍM
Řekli nám: „Jakmile to schválí, dnes večer to doručíme.“
Mezitím mě Lisa vzala domů.
Auto jsem nechala v práci.
Nechtěla jsem, aby Scott věděl, že jsem doma, kdyby mu toho večera
ten zákaz styku došel.
S Brennou jsme tu noc strávili potmě. Mělo to vypadat, že nikdo není doma.
Bály jsme se, že nás přijde zabít.
Pamatuju si, jak byla vyděšená.
„Kde vzal klíče od mého auta?“
Protože jinak by se do auta nedostal.
„Tenhle chlap je schopen mnohem více věcí, než jsme si myslely.“
Okamžitě jsem si změnila číslo.
A druhý den jsem si nechala udělat nové klíče od auta.
Zámek od kufru jsem měnit nenechala.
Ani já, ani autosalon jsme to nepovažovali za nutné.
27. LISTOPADU 2006
DVA TÝDNY PO PODÁNÍ ŽÁDOSTI O ZÁKAZ STYKU
V pondělí ráno jsem šla do práce.
Asi po 50 metrech se mi rozsvítila kontrolka otevřeného kufru.
Asi jsem ho po nákupu nezavřela
a je třeba dovřít.
Tak vylezu z auta.
A jdu ho zavřít.
Když najednou…
Z kufru vyskočí Scott oblečený v černém.
Chytí mě a přiloží mi nůž ke krku, načež začnu křičet.
A on: „Ještě jednou, a podřežu tě.“
Hodil mě na sedadlo spolujezdce.
A s autem odjel.
Dovezl mě ke svému Jeepu.
A říká: „Jestli budeš hodná, můžeš sedět vpředu.“
Nasedli jsme do jeho Jeepu a on vyrazil.
Řekl mi: „Za všechno můžeš ty a ten zákaz styku. Je to tvá vina.“
Na středové konzoli měl rukavice a já se ptala, na co je má.
A on odvětil: „Abych na rukou neměl krev.“
Ptala jsem se ho, co se mnou zamýšlí.
Na to mi řekl, že teď řídí
a že bych se pro nemoc měla omluvit z práce.
Tak jsem zavolala, že jsem nemocná.
Asi jsem byla v šoku.
Pamatuju, že jsem jí kvůli něčeho volala
a ona to nebrala.
Tak jsem volala zas.
Nebrala to. Dobře.
Tak jsem začala mít obavy.
Tehdy jsme si totiž s Karen volaly, co nejčastěji to šlo,
a vlastně se tak kontrolovaly,
jestli je všechno v pořádku.
Když se mi Brenna snažila dovolat, řekla jsem mu, že to musím vzít.
On mi nakázal říct, že se chystá spáchat sebevraždu
a já se mu to snažím překazit.
Tak jsem Brenně řekla, že jsem se Scottem,
který vyhrožuje sebevraždou.
Říkala mi: „Nevolej policii.“
A já si v duchu říkám, že sedí vedle ní.
Věděla jsem to. Slyšela jsem jí to v hlase.
Řekla jsem jí:
„Jestli chceš, ať zavolám policii,
zopakuj znovu, ať ji nevolám.“
A pak řekla: „Brenno, nevolej policii.“
Tak jsem ji zavolala.
Řekla jsem jim, že mi unesli tetu Karen.
Nic jiného nemá vyšší prioritu než únos.
Takže se do toho pustí všichni, kdo můžou.
Musíme najít oběť, dokud žije.
CHIEF JAKARI YOUNG POLICEJNÍ ODDĚLENÍ DAYTONA BEACH
Pracovala jsem jako detektivka u místní policie
v oddělení kriminálního vyšetřování.
Vydali jsme upozornění, ať jsou všichni ve střehu.
Všichni měli k dispozici popis Scotta, Karen a jeho vozidla.
Vyhlásili jsme na něj zatykač.
Kdyby by na něj někdo narazil, měl se ho držet.
Unesená je Karen Kummerer.
NEZVĚSTNÁ KAREN KUMMERER
Hledali jsme stopu.
NAPOSLEDY VIDĚNA 27.11.2006 DAYTONA BEACH, FLORIDA
Jakým směrem jedou? Kam míří?
Dali jsme hlídat platební karty Karen a Scotta.
Kdyby s nimi kdekoli zaplatili, věděli bychom to,
včetně místa platby.
A pak jsme čekali na vodítko.
Je nutné mít na paměti, že v roce 2006 jsme ještě neměli…
JACKIE CLIFTON BÝVALÁ ASISTENTKA STÁTNÍHO ZÁSTUPCE
…takové technologie jako dnes.
V dnešním světě známe každý krok.
Máme videa, sledovací zařízení, kamery na semaforech.
Kamery jsou na každé křižovatce.
To v roce 2006 nebylo.
Určitě jsem měla strach.
Nevěděla jsem, kde je a jestli je vůbec naživu.
Když mě Scott unesl, neměl podle mě žádný plán.
Myslel si, že mě může vzít kamkoli a nikdo s tím nic neudělá.
První noc jsme spali v Sunrise Inn v St. Augustine.
Musela jsem čekat v autě.
Mobil i klíče od auta mi vzal.
Když nás ubytovával, celou dobu auto sledoval.
Zavolal své matce a řekl jí, že spolu jedeme na dovolenou.
Na pokoji
mi dal prášky na spaní.
Donutil mě k pohlavnímu styku.
Věděla jsem, že přežít mohu jedině, když nebudu vzdorovat a podrobím se.
Kdybych se pokusila řvát nebo podobně, měl u sebe nůž.
Kdyby někdo nezareagoval včas, je po mně.
Snažila jsem se přežít tak, jak jsem uměla.
UNESENÁ 1 DEN
UNESENÁ 2 DNY 28. LISTOPADU 2006
Další den neměl Scott žádné peníze, tak se chtěl zastavit v bance,
abych vybrala z mého běžného účtu.
Zastavili jsme se v bance Wachovia. Nechal mě vybrat šekem 500 dolarů.
Stál vedle mě s nožem v kapse.
Podle mě jsem neměla na výběr.
I kdybych řekla, že mě unesl, co myslíte, že by se stalo?
Na místě by mě podřezal.
Banky mají ochranku.
To chápu, ale než by někdo zareagoval,
byla bych po smrti.
Dostali jsme oznámení, že si Karen vybrala 500 dolarů
z banky v St. Augustine.
Jakmile jsme dostali zprávu z banky, věděli jsme, že jeli na sever.
Strážci zákona banku kontaktovali
a zjistili, že tam byl jak Scott, tak Karen.
Ze záznamu jsme viděli, že je k smrti vyděšená.
Zjistili jsme, že Scott se v minulosti dopustil násilí a užíval drogy.
A teď získal peníze.
To nám dělalo vážné starosti. Kam zamíří teď?
Prošli jsme si jeho historii a záznamy.
Zjistili, koho zná, na koho se můžeme obrátit a kdo by nám o něm něco řekl.
Bratr pracoval jako městský policista Daytona Beach.
Jednoho dne mi zničehonic zavolal a řekl:
„Tomu neuvěříš.
Scott Freeman unesl ženu.“
LISTOPAD 2006
ČERVEN 1991
Na začátku 90. let
má kamarádka pracovala v bowlingové herně,
kam všichni chodili. A tam jsem potkala i Scotta Freemana.
KIM DAYTONA BEACH, FLORIDA
Na první dojem na mě působil jako fešák.
Říkal, že je hasič.
Měl podle mě potenciál.
Scott mě zahrnul přemírou citů, aby nade mnou získal kontrolu.
Upozorňuji, že jsem byla velmi mladá. Bylo mi 22 let.
On byl o šest let starší.
Scott to vzal strašně rychle a byl do mě blázen
Měl velký šarm a začali jsme se vídat.
Když jsem Scotta poznala, pracoval v Ocale jako hasič.
Ale to netrvalo dlouho.
Brzy potom, co jsme spolu začali randit,
mi Scott řekl, že ho od hasičů vyhodili.
V té době pořád žil doma s mámou a tátou.
A mě začalo být jasné,
že všechno platila Scottova matka.
Protože Scott dlouho neměl práci.
Scott mě rozhodně citově ovládal.
Líbilo se mu, když jsem nosila určité oblečení, jiné naopak nesnášel.
Byl velmi panovačný a manipulativní.
Když mi zemřel otec, navštívila jsem jasnovidku
v naději, že se s tátou nějak spojím.
Jasnovidka vykládala karty
a první karta, kterou obrátila, byla karta ďábla.
Řekla mi,
že v mém okolí vidí velmi narušeného člověka.
Ten člověk bere drogy a hrozí mu vězení.
Scott míval záchvaty,
kdy na celé dny bez vysvětlení zmizel.
Rozhodně vím, že Scott byl závislý na cracku,
a to přispívalo k jeho flámům a zmizením.
Po dvou letech vztahu
nás ze Severní Karolíny navštívil jeho kamarád s přítelkyní.
Všichni jsme společně vyrazili do klubů,
popíjeli a bavili se.
Když jsme se ten večer vraceli domů,
napadlo nás, že si objednáme pizzu.
Na to Scott začal vyšilovat,
přirazil mě ke zdi s rukama kolem krku.
Strašně jsem se polekala a říkala si: „Co to do něj sakra vjelo?“
Přijela policie a já uvedla,
že nechci vznést obvinění.
Jako mladá dívka
jsem řekla, že to tak nemyslel a že má upito. Omlouvala jsem ho.
Rozum mi říkal, že tohle není ono a ať ho nechám.
Ale srdce, kterému bylo 20 a něco, říkalo: „Vždyť ho miluješ.“
19. LEDNA 2000
VE VZTAHU 9 LET
Přišla jsem domů z práce a Scott byl pod vlivem.
Chtěl, abych s ním šla do baru.
Řekla jsem ne: „Jsi opilý.“
Choval se nevyzpytatelně. Byl plný vzteku.
Začala jsem mít podezření, co se děje a co vlastně dělá.
Šla jsem do skříně a začala prohlížet sportovní tašky a já nevím co ještě.
Pak jsem narazila na krabičku na šeky. Když jsem ji zvedla, zachrastila.
Tak jsem ji otevřela a našla injekční stříkačky.
Pomyslela jsem si: „No nazdar.“
Píchal si steroidy,
které vedly k jeho šílenému, nevyzpytatelnému chování.
O tom, co jsem objevila ve skříni, jsem mu řekla,
což ho neskutečně vytočilo.
Praštil mě do obličeje a pokusil se mi vzít všechny věci.
Dal mi ruce kolem krku a přitiskl mě ke zdi,
kde se mě snažil uškrtit.
Strašně jsem se bála.
Přijela policie a ptala se mě, jestli je vše v pořádku.
V tu chvíli na chodbu přišel Scott a začal nadávat…
ZÁZNAM O INCIDENTU
„Co tady sakra chcete?“
A „Vypadněte odsud. Všechno je v pohodě.“
ODPOVĚDĚL: „UDĚLEJ TO, A KONČÍŠ.“
Byl opravdu agresivní.
Bránil se zatčení,
ke kterému došlo až po použití pepřového spreje.
To byl můj bod zlomu.
Věděla jsem, že takový život nechci.
19. LEDNA 2000
28. LISTOPADU 2006
Jakmile to bratr o Scottovi zjistil,
hned mi plný vzrušení volal: „Tomu neuvěříš.“
KIM COPSIDAS-MARTIN SCOTTOVA EX
„Scott unesl ženu.“
Hned mě napadlo: „Ty vole, to se mohlo stát i mně.“
„A je na útěku. Míří na sever.
Nemáš ponětí, kam by mohl jet?“
A já na to: „Jo.“
Bratr mě požádal, abych se sešla s detektivkou Hawkins,
s čímž jsem souhlasila.
Janet Howkins jsem sdělila místa, na kterých jsem se Scottem byla
a kde jsem si myslela, že by ji mohl unést.
Vím, že měl velmi dobrého přítele v Severní Karolíně. To bylo první místo,
které mě napadlo, že tam pojede.
A pak to bylo v televizi a novinách.
POLICIE HLEDÁ POHŘEŠOVANOU ŽENU
Měla jsem o ni strach.
Vážně jsem se o ni bála.
Opustili jsme St. Augustine a jeli na sever.
Další nocleh proběhl v Days Inn v Severní Karolíně.
Průběh byl stejný jako v St. Augustine.
Dal mi prášky.
Nůž měl pořád u sebe.
UNESENÁ 2 DNY
UNESENÁ 3 DNY 29. LISTOPADU 2006
Když jsem se ráno vzbudila, chystali jsme se k odchodu.
Podívám se dolů a spatřím notýsek.
Popadnu ho a strčím do kapsy.
Nevím proč.
Do dneška nevím, proč jsem to udělala.
Z Charlotte jsme jeli do Bryson City, kde jsme se zastavili na jídlo.
V Bar-B-Que Wagon v Bryson City jsem pracovala jako šéfkuchařka 11 let.
V Bar-B-Que Wagonu byl typický den.
Po obědovém návalu jsem si jako hlavní kuchařka dávala krátkou pauzu.
DANA PRESTON BÝVALÁ VRCHNÍ KUCHAŘKA
Vyšla jsem si zadním vchodem, který je naproti parkovišti, zakouřit.
Během této krátké chvíle přijelo auto.
Byl to černý Jeep.
Na straně spolujezdce vystoupila paní
a stála na místě.
Tak jsem se na ni přátelsky usmála,
který mi ale neopětovala.
Upřímně jsem si říkala: „Co jí přeletělo přes nos?“
Měla takový prázdný pohled.
Pak vylezl řidič a vzal ji za rameno.
Vešli dovnitř
a já se vrátila do práce, jako obvykle.
Šla jsem na záchod.
Podívala se do kabelky a vzala pero.
Napsala jsem tam vzkaz:
„Jmenuju se Karen Kummerer. Unesli mě.
Zavolejte na policii Daytona Beach.
Tohle není vtip. Prosím nenápadně.“
Doufala jsem, že jak budeme jíst, nikdo nic neřekne.
Bála jsem se, že když to zjistí, je po mě.
Opustili jsme restauraci a zastavili na benzín.
Já šla na záchod.
Byla jsem už strachy bez sebe.
Čekal na mě totiž u dveří.
Kontroloval, jestli tam někdo jde nebo odchází.
Ale nechala jsem další vzkaz.
Asi po 20 minutách
jsem potřebovala na záchod.
Když jsem se otočila, abych spláchla, něco tam trčelo.
Nemělo to tam co dělat, tak jsem to chtěla uklidit.
Když jsem to vzala do rukou,
přeběhl mi mráz po zádech.
Začala jsem číst
a hned jsem přesně věděla, kdo to napsal.
Vyběhla jsem odtamtud
co nejrychleji přímo k telefonu.
A zavolala policii.
Ptali se, jestli tam ještě jsou.
A já jim řekla, že už odjeli.
Když jsem si vzpomněla na naše setkání z parkoviště,
došlo mi, že jí přes nos nic nepřeletělo.
Měla strach.
Byla vyděšená. Na tváři měla hrůzu.
Potřebovala pomoc.
Zavolali nám, že Karen nechala vzkaz v restauraci v Severní Karolíně.
V tu chvíli jsme byli nadšení, že je Karen stále naživu
a že je dostatečně duchapřítomná, aby nám nechala vzkaz.
„Jsem tady. Nechávám drobeček.“
UNESLI MĚ
Když se objevil první vzkaz, ulevilo se mi.
Je naživu, takže existuje naděje.
Jakmile byl nalezen vzkaz v Severní Karolíně,
znamenalo to, že překročil několik státních hranic.
To bylo výrazně mimo naši jurisdikci, tak jsme povolali FBI.
Únosy podle statistik FBI obvykle nekončí dobře.
Z údajů vyplývá, že většina obětí po určité době nepřežije.
ANNE LAHAYE BÝVALÁ ZVLÁŠTNÍ AGENTKA FBI
Zanechávat vzkazy bylo od Karen podle mě
nesmírně chytré.
To by hodně lidí nenapadlo
ze strachu, že jim někdo ublíží.
Oběti únosu se neopovažují udělat nic, co by jim mohlo ohrozit život.
V jednu chvíli si uvědomila, že musí něco dělat,
jinak ji nikdy nikdo nenajde.
Scott Freeman byl velmi nebezpečný člověk,
taková časovaná bomba.
V hotelech, kde jsme bydleli, nevyžadovali průkaz totožnosti,
takže se Scott nemusel prokazovat. A samozřejmě brali hotovost.
Po cestě jsem mu několikrát říkala:
„Pusť mě. Vysaď mě na krajnici.
Prostě mě nech jít.“ Ale to on odmítal.
UNESENÁ 4 DNY
UNESENÁ 5 DNŮ 1. PROSINCE 2006
V pátek jsme odjeli z Pigeon Forge
a zamířili do Trentonu v Georgii, kde jsem na benzínce nechala další vzkaz.
Stejný jako předtím.
„Jmenuji se Karen Kummerer. Unesli mě. Zavolejte na policii Daytona Beach.
Tohle není vtip.“
Pak jsme pokračovali 100 mil do Sneadu v Alabamě,
kde jsem na benzince nechala další vzkaz.
Bydleli jsme v hotelu, který byl naproti banky Wachovia,
a začaly nám docházet peníze.
Navrhla jsem, že tam zajdeme vybrat.
On se úplně rozzuřil.
Popadl svůj nůž a praštil s ním
se slovy: „Nezapomeň, že ho mám pořád u sebe.“
Svými vzkazy nám potvrzovala, že je naživu,
ale bylo to frustrující.
Byli jsme stále o krok pozadu.
Čas nebyl na naší straně.
Čím víc času uplynulo, tím větší obavy jsme měli,
že Karen nenajdeme včas, abychom ji zachránili.
VOLNÉ POKOJE
Nevěděla jsem, jestli se mé vzkazy k někomu dostaly.
Na hotelu jsem se snažila, aby v televizi nezačaly hrát zprávy.
Bála jsem se, že to tam bude.
A bála jsem se, co by mi mohl udělat.
UNESENÁ 5 DNŮ
UNESENÁ 8 DNŮ 4. PROSINCE 2006
V pondělí jsme jeli z New Albany, Mississippi, do Greenville, Mississippi.
Byli jsme skoro švorc.
Zastavili jsme u benzínky a když jsme se chystali odjet, řekl,
že si musí zavolat.
Šel za auto a já ho slyšela, jak řve.
Nerozuměla jsem, co říká.
Nebyla jsem si jistá, s kým mluví.
Byl vztekem bez sebe.
DŮM MATKY SCOTTA FREEMANA
Strážci zákona sledovali dům Scottových rodičů
a dokázali zachytit Scottův telefonát mámě,
ve kterém požadoval peníze.
Zlato. Mám jen 150.
Mám to jít vložit do banky?
Jo, kurva. To už jsi měla udělat dávno.
- No… - A 150 mi moc nepomůže. To je tak akorát,
abych někoho kurva sejmul a okradl. Díky moc.
Podle toho, jak Scott mluvil s matkou, bylo patrné, že nemá jen vztek.
Byl jedovatý. Byla to hrůza.
Nevěřím, že máš kurva tak málo. Sežeň víc,
nebo se budu muset urvat z řetězu.
- To ne. - Budu muset někoho kurva…
- Nedělej to ještě horší. Copak nevíš… - Nemám na výběr. Drž hubu. Udělej to.
- Máš na výběr, zlato. - Čau.
Klid, Scotte, prosím tě.
Čau. Udělej to. Čau.
Mám tě ráda.
Když volal,
byli na drátě dost dlouho, aby FBI vystopovala, odkud volá.
Byl v Greenville, Mississippi.
Ty peníze bylo nutné vložit.
Našli jsme bankomat.
Vybrali 150 dolarů.
Pokusil se ty peníze vybrat. Bezpečnostní složky vše sledovaly.
Okamžitě poslali FBI a místní policii
na adresu bankomatu.
Odešli jsme od bankomatu a on si šel do jedné čtvrti koupit crack.
Pak jsme vyrazili na dálnici.
Jela jsem domů na oběd, což jsem někdy dělávala.
Seděla jsem u stolu v kuchyni a jedla sendvič, když mi zazvonil telefon.
Byl to můj nadřízený.
Chtěl, ať všeho okamžitě nechám
a okamžitě vyrazím na cestu
směrem do malého městečka Leland v Mississippi.
Volala jsem si s dálniční policí státu Mississippi.
A taky s policejním oddělením okresu Washington a clevelandskou policií.
Po pěti minutách na dálnici č. 61
jsem znala popis vozidla.
Věděla jsem přesně, jak vypadá Karen i Scott Freeman.
A doslova o dvě minuty později
jsem narazila na vozidlo odpovídající popisu
a pomalu ho dohonila.
Bylo jasné, že v tom autě sedí Karen.
Nikdy nezapomenu na její výraz. Měla strach v očích.
Nepodívala se mým směrem, jen koukala před sebe.
Nemluvili spolu.
Pan Freeman taky koukal před sebe.
V tu chvíli můj nadřízený kontaktoval dálniční hlídku státu Mississippi.
V oblasti bylo hned několik jednotek.
Jedeme po dálnici a on najednou:
„Sledují nás.“ Já na to: „O čem to mluvíš?“
Podívala jsem se a spatřila nespočet policajtů.
Všichni blikali a houkali a on začal řvát.
Řekl: „Dej mi chvilku.“
Jeli jsme strašně rychle. Křičela jsem.
Sjel z dálnice.
Jakmile pan Freeman spatřil dálniční hlídku,
věděl, která bije.
Věděla, že má nůž.
Věřila, že se po ní kdykoli může ohnat a zabít ji.
Byla tak blízko k záchraně,
ale nejspíš v největším nebezpečí za celou tu dobu.
Pak nás najednou obklopili.
Z aut vylezlo tak 25 policajtů se zbraněmi v ruce.
Říkala jsem si: „Panebože, já umřu.“
A potom ho prostě popadli a hodili na zem.
Pak přišel krásný policista a vzal mě s sebou.
Zeptala jsem se ho:
„Máte zbraň?“ On kývl a já řekla: „Neopoštějte mě.“
Vzal mě do záchranky.
Změřili mi tlak. Měla jsem 250 na 150.
Nechtěla jsem do nemocnice.
Říkala jsem, že bez něj a jeho zbraně nikam nejdu.
On mě potom zklidnil
a dovedl do auta od agentky FBI, Anne LaHaye.
Tam mi řekl: „Tady budete v bezpečí.“
Tak to skončilo.
Pamatuju si na telefon
od FBI, která mi řekla, že mají Karen.
„Máme ji a Scott je ve vazbě.“
Děkovala jsem bohu. Byl to neskutečný pocit.
Když ho dostali, všichni byli nadšení.
Byla to velká úleva.
A taky velmi dojemné.
Došlo i na slzy.
Když byl Scott ve vazbě, muži zákona mu prohledali auto.
Ve dveřích u řidiče
našli otevřený vystřelovací nůž.
Našli lano. Našli deky.
Našli plechovku, přes kterou kouřil crack.
To bylo pro policii a bezpečnostní složky jasným důkazem,
že to všechno Scott plánoval.
Jakmile ho zatkli, rozhodli můj kapitán a poručík,
že Karen kvůli traumatům
domů nepoletí, ale že ji já a Jakari
zajedeme vyzvednout a odvezeme domů.
Karen vypadala vyčerpaně a unaveně.
Tak jsme jí udělali pohodlí a odvezli zpátky do Daytony.
Když jsem Karen spatřila, dala jsem jí obrovské objetí.
Nechtěla jsem ji pustit.
Bylo to hrozně dojemné.
SCOTT FREEMAN BYL OBVINĚN Z OBTĚŽOVÁNÍ, OZBROJENÉHO ÚNOSU, PORUŠENÍ ZÁKAZU
NA OCHRANU PŘED DOMÁCÍM NÁSILÍM A PORUŠENÍ PODMÍNKY.
V ROCE 2007 BYL FREEMAN SHLEDÁN VINNÝM ZE VŠECH OBVINĚNÍ A ODSOUZEN NA DOŽIVOTÍ.
V ROCE 2025 ZEMŘEL VE VAZBĚ.
Karen byla traumatizovaná.
Všechno ji děsilo,
třeba nezvyklý zvuk.
Nesnášela hlasité hovory.
Pořád kolem sebe vyžadovala společnost.
Karen si musela hodně vytrpět.
Proč se nebránila? Nemohla. Byla paralyzovaná,
strachem bez sebe.
Lidé si to neuvědomují.
Na to, čím si Karen prošla, obdivuju, jak silný je člověk.
Když jsem se Scottem chodila,
nebyla jsem si vědoma,
že některé jeho chování mohlo naznačovat domácí násilí.
Tehdy tohle téma nebylo tak rozšířené ani otevřeně probírané jako dnes.
Od té doby na sobě pracuji.
A došlo mi,
že jsem se od samého začátku ocitla v situaci, která bude násilná,
jen jsem neviděla ty varovné signály.
Dneska se mám skvěle.
Měla jsem velké štěstí. Na život se teď dívám jinak.
Mám takové štěstí, že jsem naživu.
Všem říkám,: „Život je moc krátký.“
Překlad titulků: TonyG