Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Denne skogen er hjem for de største og tyngste
av alle dyr som lever i trær.
I løpet av sine lange liv
setter de kanskje ikke engang en fot på bakken.
Det er derfor man visste så lite om dem
inntil bare noen tiår siden.
Likevel er de en av våre nærmeste slektninger,
og deler nesten 30 fysiske kjennetegn med oss.
Selv navnet deres, orang hutan, betyr "person fra skogen".
Tross deres enorme størrelse og styrke,
er dette snille, tankefulle og problemløsende skapninger…
…og kanskje lettere for oss å relatere oss til enn noen annen stor ape.
Når man ser på en orangutang, er det vanskelig å ikke se noe av oss selv.
Og selv om vi kanskje aldri vet nøyaktig hva de tenker,
så tenker de helt sikkert.
ORANGUTANGENES HEMMELIGE LIV
Orangutanger bodde en gang overalt på den indonesiske øya Sumatra.
Men mye av skogen deres er nå nedhugget.
Og i dag er de få tusen gjenværende kun helt i nord.
Her er det ett sted som skiller seg ut.
Suaq.
Et lite område med sumpskog…
…som avgrenses i vest av Limbang-elven,
som fungerer som en barriere for menneskelig utbygging.
Suaqs skog har vært uforandret i tusenvis av år.
Det er et førsteklasses orangutanghabitat…
…og har nå den største tettheten av disse rødhårede apene
enn noe sted på planeten.
Det er et nabolag med over 200 identifiserbare individer.
Og i de siste 30 årene
har de blitt tett observert av forskere fra Orangutan Research Project.
Men uansett om observatørene er feltforskere eller filmskapere,
det å bare se et glimt av en orangutang i tretoppene eller sumpen under
er ikke nok.
Du må se dem på nært hold, høyt oppe i trærne.
Og nye filmteknikker, som små droner,
gjør oss nå i stand til å gjøre akkurat det,
og avslører flere detaljer om privatlivet deres enn noen gang før.
Orangutanger er vanligvis alene,
men de som bor her er usedvanlig sosiale.
De ser på og lærer av hverandre,
og har på den måten skapt en unik kultur.
Bruken av verktøy er sjelden blant orangutanger andre steder,
men ikke her,
og slike ferdigheter blir gitt videre til nye generasjoner.
Midtpunktet i denne langvarige studien er tre nært beslektede hunner.
Den eldste er Friska,
som er flink til å suge termitter ut av pinner.
Hun er over 60 år gammel og en av verdens eldste ville orangutanger.
Så har vi Friskas datter Ellie, som alltid spiser.
Og til slutt, Ellies barn, Eden,
som nærmer seg den største milepælen i en orangutangs liv.
Hun kan gjenkjennes på piggen i håret,
noe hun har hatt siden hun var baby.
Dette er Eden, to år gammel,
med mamma Ellie.
Båndet mellom mamma-orangutang og barn
er et av de lengste og sterkeste i naturen, nest etter mennesker.
En ung orangutang vil bruke tusenvis av timer på å iaktta sin mor.
Det er slik de lærer hvilke av jungelens mange plantearter
som er trygge å spise…
…og, like viktig, hvordan de skal spises.
Det er en utdannelse som kan ta et tiår.
Men alt det var for seks år siden.
Eden er nå åtte år, og vet ganske mye om jungelen.
Hun har lært hvilke planter i denne sjøen av grønt som smaker godt.
Det som ennå ikke har endret seg, er forholdet til moren.
Ellie er aldri langt unna,
og å se på henne er fortsatt Edens raskeste måte å finne mat på.
Som disse termittene.
For Eden er det å dele med moren en livsstil.
Frem til nå.
Det klasket er ikke et godt tegn.
Noe har endret seg.
En nykommer har ankommet.
Den er rundt halvparten av en menneskebaby,
og antagelig den første nyfødte Eden noen gang har sett.
Ganske forvirrende.
Men nykommeren er verdt en nærmere titt.
Men moren vil ikke at hun kommer for nær.
I åtte år har mor og hennes førstefødte gjort alt sammen.
Nå har to blitt til tre,
og alt virker annerledes.
Likevel er det fortsatt best å følge mamma.
Selv i en alder av åtte har Eden alltid moren sin i sikte.
Det er ikke lett i den tette jungelen…
…men å gå seg vill ville være farlig.
Og hvor enn Ellie er, er ikke maten langt unna.
For å drive sine store hjerner og kropper,
bruker orangutanger store deler av dagen på å spise.
Disse melaka-fruktene er bare én av over 300 typer mat
som Ellie og Eden spiser.
Noe mat krever spesielle teknikker.
For Eden har det alltid fungert best å kopiere mamma.
Men når en matbit kan bite tilbake…
…så må teknikken sitte som den skal.
Eden vil raskt lære at å bruke fingertuppene
ikke er den beste måten å plukke opp maur på.
Som alltid får ingenting komme mellom Ellie og maten hennes,
heller ikke babyens arm.
Med en ny baby å forsørge,
må Ellie spise rundt 3000 kalorier per dag.
Blader er en viktig del av kostholdet deres.
Men selv den rette typen trenger litt behandling.
Som betyr å spytte ut de bitre tanninene.
Nyfødte orangutanger sover mye, akkurat som menneskebabyer gjør.
Den eneste forskjellen er at de må gjøre det
mens de holder godt fast i mamma.
Etter å ha spist i et par timer, liker orangutanger å ta seg en lur.
Men nå ser den nye babyen ut til å ha tatt Edens plass i redet.
Det er tøft når moren din ikke virker like interessert i deg
som hun en gang var.
Snart må Eden finne et nytt hjem i denne skogen
og klare seg på egen hånd.
Et annet sted i nabolaget
må Edens fetter Pepito møte sitt eget sannhetens øyeblikk.
Moren hans, Piniata, skal snart ha en ny baby.
Han er ett år eldre enn Eden,
og dette er et tydelig tegn på at det er på tide for Pepito å dra sin vei.
Å dra ut alene er den farligste tiden i en ung orangutangs liv.
For å lykkes må du ha kunnskap, selvtillit,
og årvåkenhet.
Og hvilken bedre måte å vise selvtillit på…
…enn å beseire demonene i sumpen under?
Selv om det bare er en harmløs skilpadde.
Dette kan virke som en noe overdreven reaksjon,
men i orangutangsamfunnet,
er guttene kjent for å være mer utagerende enn jenter.
Og det er ikke den eneste forskjellen mellom kjønnene.
For å realisere sitt potensial,
må nylig selvstendige unge hanner som Pepito
finne en voksen hann som rollemodell som han kan lære av.
Imens er det en mulighet til å observere hvordan man bruker
en viktig Suaq-evne.
At cemanang-trærne skal bære frukter
er noe voksne orangutanger ser frem til.
Belgene inneholder svært næringsrike frø.
Men du må vite hvordan du får tak i dem.
Før de er modne, er belgene nærmest umulige å åpne.
Inni hver er dusinvis av frø,
beskyttet av tusenvis av glassaktige hår.
Når de er åpnet, er eneste trygge måte å nå de kaloririke frøene på
å bruke et verktøy.
Og med flere tiårs erfaring er 60 år gamle Friska en ekspert.
Med en pinne av riktig størrelse kan hun sprette ut frøene
uten å røre de irriterende hårene.
Suaqs orangutanger er praktisk talt de eneste som kan gjøre dette,
men å perfeksjonere ferdighetene kan ta år.
Hunnene har vanligvis lært det innen de er rundt 14 år gamle.
De fleste hanner bruker litt lenger tid.
Ungdommer som Pepito og Eden må følge nøye med på de voksne
hvis de skal mestre teknikken og nyte denne proteinrike maten.
Og bemerkelsesverdig nok, selv etter at de har blitt tygd av orangutangene
kan frøene fortsatt spire.
Gamle Friska er på tur i nabolaget.
Hun har kommet for å besøke sin datter, Ellie.
Kanskje hun er klar over familiens nye tilskudd.
Friska er ikke bare mor til seks, hun er også oldemor.
Og denne nye babyen er hennes femte barnebarn,
noe som gjør henne til nabolagets mest suksessrike hunn.
Men forholdet mellom barnebarn nummer fem og nummer fire,
den pigghårete Eden, er fortsatt iskaldt.
Orangutangers mammastiler varierer.
Friska er kjent for å være streng.
Forskerne la merke til at sammenlignet med andre mødre,
lot hun babyene sine gråte oftere
og ga sjeldnere etter for kravene deres.
En hard metode som har blitt videreført av Ellie,
som nå bruker den på sitt eldste barn, Eden.
Hennes mors oppmerksomhet er nå fokusert på den nye babyen,
som ser ut til å ha bedåret selv gretne bestemor.
Som fetter Pepito
har tiden kommet for Eden å være borte fra mamma.
Det vil bli en helt ny opplevelse
å være på egen hånd.
Og uten moren sin
vil hun måtte forholde seg til mange fremmede orangutanger.
En av disse vil være veldig interessert i den mer selvstendige Eden.
28 år gamle Sulli,
alltid på utkikk etter nye forhold.
Så enhver bevegelse i trærne fanger oppmerksomheten hans.
Tross sin alder har enda ikke Sulli blitt en fullt voksen hann
med bulene på kinnene som kalles kinnputer.
Og selv for en hann uten kinnputer er han fortsatt ganske liten.
Men det han mangler i høyde, tar han igjen i besluttsomhet.
Og den kinnputeløse Sulli har nettopp fått øye på et kjent ansikt.
21 år gamle Lily.
Som en underordnet hann
må Sulli ta initiativet når det gjelder å bli venn med hunner.
Hun virker ikke interessert,
men når du er en hann uten kinnputer, må du bare stå på.
Med sitt fokus på Lily,
har ikke Sulli innsett at han blir overvåket av Split Lip Otto,
Suaqs gamle, men dominante hann med kinnputer.
Han tolererer ikke at en underordnet som Sulli
blir venn med hunner på hans område.
Otto må minne ham på hvem som er sjefen.
Sulli bør se til å pelle seg vekk.
En fordel med å være hann uten kinnputer
er at du kan bevege deg mye raskere enn tungvektere som Otto.
Så det å ligge et skritt foran er ikke vanskelig.
For Otto er det ikke lett å skremme noen hvis man ikke kommer nært innpå.
Men å riste i greiner
er en hann med kinnputers måte å si: "Stikk av!"
Jobben er gjort.
For nå, i hvert fall.
Denne lyden er et langt kallerop,
laget av en annen hann med kinnputer.
Titan.
Han vil ha Ottos tittel.
Hvis han får den, blir han den de paringsklare hunnene vil velge.
Så Titan, utfordreren, tar opp jakten,
og Otto stikker av.
En kamp gir risiko for skader eller verre.
Så hanner med kinnputer vil bare slåss om de er nødt.
Det er mye bedre om konkurransen kan avgjøres ved å vise styrke.
Og Titan vet hvordan han skal ryste gamlingen.
Ottos eneste mål nå er å komme så langt unna Titan som mulig.
Titan har kanskje jaget bort Otto,
men han er ennå ikke den dominante hannen.
For å få den tittelen, må han nok møte mye sterkere motstandere.
Dette blir ikke en av dem.
Det er Pepito.
For en nylig selvstendig ung hann,
er Titan en perfekt rollemodell å lære av.
Med nesten 90 kilo
kan Titan bruke vekten til å bøye trær over treåpninger, og spare energi.
Det er vel verdt et forsøk?
Problemet med å være lettvekter.
Men det finnes andre måter å krysse åpninger på.
Spørsmålet er om denne lianen vil bære hans vekt.
Kanskje litt risikabelt.
Det er langt ned til sumpen under.
Pokker heller!
Han har ikke spart energi,
men lek er en del av læringen.
Titan annonserer.
På tide for Pepito å fortsette skyggingen av den store hannen med kinnputene.
Hvis han klarer å komme seg løs fra grenene.
Lange rop handler ikke bare om makt og territorium.
Forskere har nylig oppdaget at de også kommuniserer fremtidige reiseplaner.
Titans rop forteller andre orangutanger i hvilken retning han planlegger å dra,
selv for neste dag.
Et varsku til enhver annen hann med kinnputer i hans vei.
Det er ikke godt nytt for Split Lip Otto.
Den tidligere kongen av Suaq trenger nå en rolig pensjonisttilværelse.
Den kan ligge på andre siden av elva, men hvordan skal han komme seg dit?
Orangutanger er redde for vann.
En bro som apene bruker kan være løsningen.
Men Otto er mer enn ti ganger så tung som en langurape.
Og det kan være krokodiller i elven under.
Ottos selvpålagte eksil fra Suaq markerer slutten på en æra.
Og uten en etablert dominant hann,
vil andre yngre hanner trå frem fra rekkene for å kreve tittelen.
Så det vil ikke ta lang tid før Titan må møte en annen motstander.
TRE MÅNEDER SENERE
I løpet av de siste månedene
har Eden slått seg ned i sitt eget område av sumpskog,
ikke langt fra Ellie, moren hennes.
Hun har kommet hjem flere ganger,
men slike besøk er nå sjeldnere.
Og som alle nabolagets orangutanger,
har hun vent seg til å være på egen hånd.
Men hun vil fortsatt vite hva som foregår når andre beboere dukker opp,
spesielt om de er familie eller venner.
Det er Olala, en ung hunn.
Hun er ikke familie,
men her i Suaq tolererer unge, ubeslektede hunner ofte hverandre.
Men ikke denne gangen.
Eden og Olalas familier har hatt en langvarig feide.
Og den ser ikke ut til å avta.
Eden må prøve å jage Olala vekk.
Å sette ned foten for Olala og forsvare sitt territorium
viser at hun modnet mye siden hun dro hjemmefra.
Hun vender tilbake til bærene sine,
uvitende om en ny gjest.
Det er Sulli, han uten kinnputer.
Han har kommet for å bli venn med Eden.
Eden virker usikker.
Hun har aldri vært alene med en hann før.
Eden avventer litt, kanskje for å vurdere situasjonen.
Han virker vennlig.
Men det Eden ikke vet,
er at Sullis strategi er mer beregnende.
Hvis han kan utvikle et vennskap med henne nå,
har han kanskje bedre sjanser når hun er gammel nok til å pare seg.
Kanskje det blikket var et oppmuntrende tegn.
Eden setter seg ned med en kjepp full av termitter.
Og når Sulli når henne igjen,
deler han stokken hennes.
Så langt har alt Eden har lært, kommet fra moren hennes, Ellie.
Men å se på Sulli er en mulighet til å lære andre måter å gjøre ting på,
og utvide kunnskapen om hvordan man lever i denne skogen.
Og selv om hun ennå ikke tenker på å bli mor…
…er kanskje denne fremmede hannen mer interessant enn hun først trodde.
Ikke langt unna er Edens mor, Ellie, i et mangotre.
Babyen hennes har det bra.
De menneskelige observatørene har kalt ham Emen.
Han er tre måneder gammel og har fortsatt mye å lære om verden rundt seg.
I Suaq er termitter et veldig vanlig syn.
Den sky egrettmeisetimalen, derimot…
hører man oftere enn man ser den.
Det er tusenvis av forskjellige dyrearter i denne skogen.
Og hvor enn de to orangutangene drar,
vil det være nye ting for Emen å forundre seg over.
Emen vil etter hvert bli vant med de fleste av disse skapningene…
…og lære hvilke som er harmløse,
og hvilke som ikke er det.
Ellie må advare sønnen sin når dyr er farlige,
så Emen vet hvordan man unngår dem.
Et bitt fra en gruveslange kan være dødelig.
Som Eden før ham,
vil Emen bli passet godt på av Ellie i mange år fremover.
Derfor overlever orangutangenes babyer oftere enn andre store apers.
Det er på tide at Ellie lager et rede for natten.
Hun lager madrass av blader.
Det vil ta flere år før Emen klarer å bygge et rede selv.
Eksakt hvordan man gjør det, er noe han vil lære av sin mor.
Orangutanger bygger nye reder hver kveld.
Og de er de mest komplekse som noen store aper lager.
Stilen varierer fra individ til individ.
Noen har til og med bladputer.
Klokken er seks på morgenen.
På tide å våkne.
For de som ligger og drar seg er vekkerklokka i ferd med å ringe.
Siamang-gibboner.
Suaqs morgenkor.
De oppblåsbare halssekkene deres forsterker ropene deres.
Og det er øredøvende hvis du, som Titan, ligger og sover rett under.
Andre beboere er allerede i farta.
Det er over 30 forskjellige termittarter i Suaq.
Dette er marsjerende termitter.
De spiser blader, lav og bark, som de tar med tilbake til bolet sitt.
Rekkene deres kan bli hundrevis av meter lange.
Termitter spiller en viktig rolle
i å resirkulere næringsstoffer tilbake til skogen…
…og de er også mat for store, hårete aper
som Titan.
Pepito følger fortsatt med på det som skjer.
Alt han lærer av Titan
vil bli nyttig hvis han til slutt blir en hann med kinnputer.
Men Titan har viktigere ting å tenke på,
som moden frukt.
Og han vet hvor det er et tre fullt av det.
Han tar den korteste veien…
…og stopper bare hvis han ser andre delikatesser underveis.
Titan var voksen da han først dukket opp i Suaq,
men det siste tiåret har han bygget opp et mentalt kart over frukttrær,
og husker ikke bare hvor de er, men når de er klare til å plukkes.
Hvis han vil forbedre sin allerede imponerende fysikk
og bli jungelens konge, må han spise.
Så mye som 8000 kalorier om dagen.
Siden han ikke holder tritt med Titan,
har Pepito funnet Olala, den unge hunnen.
Hun spiser fruktene fra et medang baru-tre.
Pepito har sannsynligvis aldri møtt henne før.
Så hun er verdt en nærmere titt.
Og hun virker interessert i ham.
Men om dette var introduksjonen hun hadde i tankene…
…er vanskelig å si.
På denne avstanden kan Pepito virkelig studere spiseteknikken hennes.
Og kanskje lære noe nytt.
Men Olala har fått nok av å bli beglodd.
For Pepito er det å lære av artsfrendene nok en del av utdannelsen hans,
og det kan til og med øke hans overlevelsesmuligheter.
Det er noe annet i Titans tanker.
Og det ser ikke ut til å være Yulia.
Som den ledende hannen er han en magnet for voksne hunner som Yulia
som ser etter et forhold.
Pussig nok synes hun det er vanskelig å få ham i riktig stemning.
Kanskje det vil hjelpe å berøre ham på et følsomt område.
På tide å revurdere.
Noen blader i gave, kanskje?
Vel, det er grenser for hva man kan gjøre
for å få noens oppmerksomhet.
Eller er det det?
Yulia tar omsider hintet.
Hun etterlater den grublende Titan til tankene sine,
kanskje bekymret for en mulig utfordring
fra en sterkere hann med kinnputer.
Eden har funnet sine egne medang baru-frukter.
Ved hennes side er Sulli, han uten kinnputer.
Hans pågangsmot ser ut til å ha gitt resultater.
For å filtrere ut fruktens uspiselige deler,
siler Eden saften gjennom pelsen sin.
Overraskende nok bruker Sulli Edens pels til samme oppgave.
Men har han gått over streken med denne tilsynelatende intime handlingen?
Hun legger litt avstand mellom dem.
Sulli følger etter.
Han gir i hvert fall ikke opp så lett.
Forskere ved Suaq har alltid visst at Sulli er en vennlig, leken kar…
…men han tar ikke hintene fra Eden.
Det som kan være lekenhet begynner å se mer truende ut,
og Eden har fått nok av dette.
Ikke engang en plutselig regnstorm kan dempe Sullis entusiasme.
Det blir for mye for Eden.
Og Sulli blir alene med tankene sine.
De lange kalleropene til voksne hanner er like individuelle som fingeravtrykk,
og dette er ikke Titans.
Det er en annen hann med kinnputer, en med ferske arr fra kamp.
Dette er Rakus.
For ti måneder siden var han en underordnet hann.
Siden da har en enorm bølge av hormoner
fått ham til å nesten doble størrelsen og utvikle kinnputer.
Rakus vil nå sitte i førersetet,
men han har ikke fått jaget bort sin nåværende motstander.
Det er Titan.
Titans tittelforsvar kan være over.
Og Rakus fremstår som den nye utfordreren,
selv om det har hatt sin pris.
Han har et stygt kutt i hånden,
en brukket langfinger…
…og et opprevet ansikt.
Disse sårene vil leges med tiden,
men det er verre med den avrevne tommelen.
Til tross for skadene, må Rakus prøve å være på vakt.
Titan kan stadig komme tilbake.
Men han kan ikke være på vakt for evig.
Utmattelsen vil kreve sitt.
Over ham passerer Sulli, han uten kinnputer.
For ti måneder siden, da Rakus fortsatt ikke hadde kinnputer, var de to venner.
Ikke nå lenger.
Og hanner som søker dominans
har en veldig kort lunte.
I sin hast med å jage Titan, gjør Rakus en feilvurdering.
Men han virker ok.
Han trenger desperat å få hvile.
Men selv nå finner Rakus energi til å sende ut
nok en beskjed til nabolaget.
En advarsel til hanner med kinnputer, og en invitasjon til voksne hunner.
Gamle Friska er den første som svarer på kalleropet fra Rakus.
Lyden av henne i trærne over, hisser ham opp igjen.
Han har enda ikke skjønt at det er Friska.
De to har kjent hverandre i årevis…
…selv om Friska har kanskje ikke sett Rakus siden han fikk kinnputer.
Men kloke, gamle hunner som Friska
er veldig flinke til å si hvem den neste dominante hannen blir.
Så besøket hennes er en tillitserklæring for den nye utfordreren.
Og hvis Friska skal avle igjen og få sitt syvende barn,
blir det sannsynligvis med ham.
ÅTTE MÅNEDER SENERE
Friskas barnebarn, Emen, er ett år,
og klar for sin neste store milepæl.
I de første fire årene av dens liv,
bæres en orangutangbaby av moren sin hvor enn hun går i skogen.
Men Emen har nådd en alder da han vil utforske verden uten Ellie.
Og han får en mulighet når enn hun stopper.
Som nå.
Det er langt ned.
Best å holde seg fast.
Men denne lekestunden er over.
Nå kommer fysikkens lover inn i bildet.
Ellie må bruke akkurat riktig kraft for å overvinne motstanden.
Enda en mulighet?
Emen smyger seg unna igjen.
Dette kan godt være det lengste Emen har vært borte fra sin mor.
Tre kontaktpunkter er vanligvis anbefalt…
…men hvilken smårolling tester ikke grensene?
Men Emens øyeblikk i frihet er stort sett en illusjon.
Som mødre over hele verden,
er det å holde et øye på babyen en selvfølge for Ellie.
Og når han er lei av å gå på egen hånd,
er mammas kropp en flott lekeplass.
Eden har kommet hjem.
Det er fortsatt viktige ting for Eden å lære av mor.
Å se Ellie og Emen sammen kan være den beste muligheten Eden har
til å se en mor i aksjon før hun får sitt eget barn.
Blir stilen hennes være
streng, men kjærlig?
Eller den mer omsorgsfulle typen?
Som med alle orangutanger,
vil det å se og lære være nøkkelen til Edens suksess.
Og hvis det er én ting som tiltrekker seg alle voksne orangutangers oppmerksomhet,
er det et trehull.
Ting bor i dem,
noen ganger spiselige ting.
Så det er verdt å sjekke hvert hull.
Og når noe surrer rundt åpningen,
som broddløse bier,
så er det enda bedre.
Fordi det betyr larver eller honning.
Små hull krever pinneverktøy for å nå det som er inni,
men ikke dette.
Skikkelig nammenam.
Og det beste av alt?
Det er et honningmåltid som ikke stikker.
Dessverre for Eden er det ikke aktuelt å dele.
Eden må finne sin egen honningkrukke.
Og hun vet om en.
Som hos Ellie, surrer det insekter rundt inngangen.
Et godt tegn.
Men disse ser større og farligere ut.
Det er på tide å bare gripe og løpe.
Greia med å stikke hånden inn i et vepsebol
er at du gjør dem veldig sinte.
Den neven med larver var kanskje ikke verdt alle stikkene.
Hun vet bedre neste gang.
Det har gått flere måneder siden Rakus slåss mot Titan.
Øyeskaden hans har grodd bra.
Og han har etablert sin status som den ubestridte kongen av Suaq.
For å holde seg på toppen, må han være sunn og sterk.
Da hjelper det med proteinrike termitter.
Men å jobbe med råttent tre er risikofylt.
Au!
Det er ikke en god start på dagen for Rakus,
men et sårt hode kan føles bedre etter kald drikke,
og i denne skogen er ikke det vanskelig å finne.
Muggeplanter.
Skogens naturlige vannkrukker.
Hver inneholder en blanding av regnvann og delvis fordøyde insekter.
Herlig!
Som den nå dominante hannen, vil Rakus' liv aldri bli det samme igjen.
Han vil danne forhold med hunner i nabolaget
som Friska og Ellie.
Men han vil unngå alle andre orangutanger.
Likevel, som den etablerte kongen,
vil hans blotte nærvær hindre hanner uten kinnputer i å utvikle disse.
Og dette vil forlenge hans regjeringstid, som kan vare så lenge som ti år.
Livet har også gått videre for Eden.
Hun lager et pinneverktøy…
…for å prøve og nå hva enn som er i dette hullet.
For første gang har hun funnet ut hvordan man bruker et verktøy
uten at moren Ellie viser henne hvordan.
Men denne har ikke oppnådd riktig resultat.
Hun må tenke over dette på nytt.
Hun prøver virkelig å løse problemet.
Kan denne lianen gjøre susen?
Pinnen er lengre,
men kanskje den fortsatt ikke er lang nok.
Det vil ta noen år før Eden er en dyktig verktøybruker,
men denne ferdigheten er en viktig milepæl på hennes egen reise.
Et sikkert tegn på at hun er klar for et selvstendig liv i jungelen.
Det vil komme andre utfordringer for Eden,
men den største utfordringen for henne og alle orangutanger i nabolaget
vil komme fra verden utenfor deres grenser.
Da gamle Friska var på Edens alder, fantes det orangutanger over hele Sumatra.
Ikke nå lenger.
I løpet av de siste 20 årene
har svimlende 80 prosent av verdens orangutangjungler forsvunnet.
Vil Suaqs skog vare lenge nok til at Pepito kan gjøre et langt kallerop?
Eller til at Eden får oppdratt sin egen familie?
Med sin lange opplæring
takler ikke disse saktevoksende apene raske endringer i habitatet.
I dag er det bare den smale Limbang-elven
som står mellom Edens hjem og den nådeløse menneskelige utbyggingen.
Men så lenge Suaqs skog forblir vernet,
vil historien om disse bemerkelsesverdige slektningene våre
fortsette i flere generasjoner.
Det er da ikke for mye å håpe på.
Tekst: Geir Amundsen