Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Край! Ще спрем.
Съжалявам, но не се получава. - Какво пак не става?
Не се ядосвай, разработваме го. - Спокоен съм,
но го повторихме десет пъти.
Вината не е моя. Трябва да я целунеш наистина.
Устните ми бяха върху нейните.
Не, проблемът е в намерението. Искате да избягате заедно.
Унищожавате създаденото, за да се изградите отново.
Трябва да е по-безумно. - По-наситено.
Да, точно така.
Повече... Сила.
Откъм техниката отворете повече устата.
Правете по-неритмични неща с устните, по-накъсани.
Неритмично накъсани. - Да започваме.
Кажете ми честно.
Защо се омъжихте за този мъж?
Той е изключителен. - Не ме лъжете.
Не. Пак не става. - Писна ми вече!
Ти го направи, щом не ти харесва. - Добре.
Извинявай.
Аз ще съм мъжът, а той ще е жената.
Ясно?
Не лъжете.
Ето, мисля, че...
Нещо подобно. - Да, не е зле.
Усети ли... - Да.
Следващата сцена? - Да, разбира се.
За следващата сцена си мислех, че може да застанем всички...
Нора?
Виждали ли сте Нора?
Къде е Нора? - Не знам.
Къде съм?
Д О Б Р А Т А Р О Л Я
Иванов е персонаж в депресия.
Депресията е като да излезеш извън себе си.
Свръхаз, който е твърде развит.
Сетих се за Марти Макфлай от втория "Завръщане в бъдещето".
Той се връща и вижда своите действия.
Добавяме и цитата от Витгенщайн, за който говорихме:
"Границите на езика ми са граници на света ми".
Мисля, че пресечната точка са Марти Макфлай и Витгенщайн.
Да спрем дотук. Премиерата е скоро и ще бъде много красиво.
Благодаря. - Благодаря.
Беше много интересно.
Имаш ли минутка? - Да.
Помисли ли за настилката, която ти предложих?
Да, много е красива,
но е твърде скъпа.
Твърде скъпа е. - Завършекът на сценографията е.
Дами и господа, всеки момент ще пристигнем на гара "Пари-Ест".
Анри!
Кастингът е важен, здравата се препотих, за да ти го уредя.
Цял Париж го е налазил. - Така ли?
Критиците полудяха по първия пълнометражен на Ноеми.
Франсоа Грацани ще участва, а неговите филми до един са успешни.
Видях го на един плакат. - Навсякъде е.
Нямате ли интернет в провинцията?
Не че няма да имаш друг шанс да влезеш в киното,
но няма да са много. - Спокойно. Нахъсан съм.
Знам, но всички са нахъсани.
Не е 2000 г. Вече е по-трудно да успееш късно в живота.
"Късно в живота"... Прекаляваш.
Заради социалните мрежи 30 е новото 50.
Тогава какво ще правим?
Казах, че си на 26 г.
Шегуваш ли се? - Не, нищо не се променя.
Не го казвай тогава. - Какъв е проблемът?
Не мога да лъжа.
Забрави ли, че си актьор?
Франсоа е научен сътрудник по социология, който губи финансиране.
За да се справи, прави обири с най-добрия си приятел.
Комедия ли е? - Не само.
Социален приключенски филм за приятелството.
Да, а най-важното за нас е
да възвишим героите, за да изпъкне романтичната им черта.
Грозде? - Разбираш ли?
Не, благодаря.
Всичко тръгва от една реалистична констатация.
Има критика към системата, но филмът трябва да се развие.
Много е вкусно.
Героите откриват нещо повече от парите.
Нещо неосезаемо, възвишено.
Разбираш ли ме? - Любовта към риска?
Почувства ли го? - Да, погледни ме -
приключенстването ми е в кръвта.
Отдавна ли се познавате?
Донякъде. - Това е вторият ни филм заедно.
Бях изумен, докато гледах късометражните й филми.
Глупости.
Веднага ти се обадих. - Франсоа знае как да гледа хората.
Вижда на какво са способни.
Да сложа ли камерата? - Да.
Видях автобиографията ти.
За 26-годишен доста си играл в театъра.
Да, защото... Занимавам се от дете.
Направихме трупата като студенти
и заедно правим всичките си представления.
Всичко съм гледал. - Моля?
Представленията ви с Нора Кербер. Обожавам ги!
Невероятно.
Благодаря. - Да започваме.
Добре, благодаря.
Аз съм Анри.
Вашите да не са били фенове на Балавоан?
Идея си нямаш! Беше пълно с негови снимки.
Приятелите ми мислеха, че е леля ми.
Да. Да, да, напълно.
Да, става. Ще го запазим и ще се организираме.
Ще се чуем скоро. Целувки.
Беше Ноеми. Харесали са те.
Сигурен ли си? - Разбира се, защо питаш?
Не изглеждаха твърде въодушевени.
Стига. Казвам ти, че иска да работи с теб.
Какво ми казваш?
Получи ролята!
Гордея се с теб.
Нищо не съм направил. - Ти си най-добрият.
И говори с Нора.
Ето.
Да, понякога бяха само хореографии.
Хореографии? - Да.
Гледах един репортаж.
Беше наистина... Като някакво бойно изкуство.
Символично, естетическо и политическо е.
Каза "политическо".
Да, защото обувките са политически.
Не е вярно... - Искам да кажа,
че хората правят избор кои обувки да сложат.
Има ли обувки, които да гласуват?
Не, но твоето облекло е политическо.
И си минала всичките между 6- и 12-годишна?
Невъзможно. - До 13 и половина.
За шест месеца... - Лъже.
Ето това например. Виж го. - Носиш ли ги?
По дяволите! Извинявай.
Компютърът добре ли е? - Да.
Сигурна ли си? - Мисля, че да.
Почакай, подай ми...
Давай, трябва да работиш.
Не искаше ли да ми кажеш нещо?
Спокойно, може да почака.
Добре, съгласна съм.
Благодаря.
По дяволите!
Какво става?
Видях светлината.
Извинявай. Бяхме блокирали на края на второ действие.
Имам решение. - Сега ли ще работиш?
Момент, ще си запиша, за да не забравя.
Помниш ли, че днес бях на кастинг?
Да. - Получих ролята.
Наистина ли?
Да, наистина. - Кога?
Сега. Веднага.
Как така? Ти си във всички сцени, ти си главният герой.
Какво ще правя без теб?
Не ми казвай, че не можем да правим две неща едновременно.
Не съм играл в киното, искам да се пробвам.
И други са готвили филм и пиеса едновременно.
Но не всички са се справяли.
Ще стане, довери ми се.
Получи ли последната версия?
Не, не съм. Спокойно, ще го нагласим.
Микаел, дай сценария на Анри. - Добър ден.
Днес няма да ти трябва. Пренаписах само края.
Имаше нещо твърде праволинейно.
Кажи ми какво мислиш. - Добре.
Това е холът ви с Франсоа.
Харесва ли ти? - Да, хубаво е.
Не съм сигурна за дивана.
Защо? Какво му е?
Липсва му нещо. Разбираш ли?
Да, да.
Като душа?
Или просто възглавници.
До пет минути сме готови. - Да вървим.
Днес много бързаме, съжалявам.
Графикът се промени и всичко се обърка.
Трябва веднага да се впуснем. - Добре.
Няма да имаш време да си починеш.
Вече си починах във влака. - Искаш ли чаши?
Ще пият от бутилките. - Добър ден.
Страхотно. Това е гримьорната ти. Преоблечи се и до след малко.
Да. - До скоро.
Здравей. - Добре дошъл.
Срещна ли се с екипа? - Отчасти.
Всички са много готини.
Освен Лу. - Не започвай.
Здравей. - Анри. Велик актьор.
Приятно ми е, Анри Велик актьор.
Приготвих ти дрехите ти, преоблечи се зад паравана.
Благодаря. - Какъв професионализъм!
Не ми се пречкай.
Бързаме. Ела.
Не се тревожи, Анри.
Когато всички закъсняват, никой не е навреме.
Ще пием ли по нещо довечера?
Не мога, имам влак. - Вярно, репетираш.
Какво поставяте? - "Иванов".
Обожавам тази пиеса. - Не съм я гледала.
А ти предлагах. - Добре, ще гледаме Анри заедно.
Да.
Готови ли сте? - Да.
Благодаря.
Полиция! Спри!
Спри!
Защо не тича по-бързо?
По дяволите!
Добре, стига. Край!
Край.
Финална клапа. 27/4. Шеста финална клапа.
Не е достоверно. Твърде близо сте.
Опитваме се да не го хванем, но е много бавен.
Анри, може да разтресем камерата, но трябва поне малко скорост.
Тези все едно тренират за Олимпийските игри.
Тичат като луди.
Няма да пренаписвам сценария, за да влезе героят ти в затвора.
Не, разбира се. - Нали?
Знам, че го можеш. - Добре.
Добре, връщаме се. Имам вяра в теб.
Всички по местата.
Полиция!
С огледало...
Така най-добре се показва, че е страхливец.
Моля за тишина.
Започваме. Камера - работи.
По дяволите!
Не разбираш ли? Без теб не можем да репетираме.
Знам, но бях блокиран. Сцената беше много важна.
Добре, няма нищо. Утре ли ще се видим?
Да, но спокойно, ще наваксаме закъснението.
Да...
Можех да работя, да мисля с часове, без да изпитам умора.
Но сега не правя нищо.
По дяволите!
Можех да работя, да мисля с часове, без да изпитам умора,
но сега не правя нищо.
Не мисля за нищо...
Съвестта ми ме боли денонощно, умът и тялото ми са изтощени.
Изпитвам дълбока тъга.
"Но не успявам..." - Но не успявам да разбера защо.
От дома ми ме побиват тръпки.
По-лошо е от трудов лагер.
"Не понасям дори съпругата си."
По дяволите! Мамка му!
Сцената е тежка, текстът не върви.
Всичките години и усилия са били напразни.
Да се изправим пред истината.
Имам идея.
Каква? - Ела, ще видиш.
Край!
Край, благодаря ви. - Франсоа, беше супер.
Анри, много е важно
да станеш точно когато камерата спре върху теб.
Не я виждам.
Не я гледаш, но я виждаш.
Използвай периферното си зрение.
Ето, сега те гледам. - Да.
Но виждам, когато Пиер вдига ръка. Вдигни я.
Ето, видях го.
И сега го видях. Ето, разбра ли?
Добре. - Сигурен ли си?
Да, добре. - Няма достатъчно пица.
Спокойно, само търсим...
Да, но имам за шест дубъла. - Спокойно.
Анри, слушаш ли ме? - Да.
Не забравяй кой е героят ти.
Марко сияе. Той е слънчев.
Излъчва топлина. - Да, разбирам.
Нямам вяра. Ще поръчам друга. - Спокойно.
Ще се справя. - Анри, концентрирай се.
Искам живот, ентусиазъм, еуфория. Слушаш ли ме?
Анри, слушаш ли ме? - Да, по дяволите! Спокойно!
Извинете.
Укроти се и се концентрирай. Всички теб чакат.
Не си в някоя постановка на гаджето си.
Спокойно.
Тя крещи текста си, когато казва:
"Да обичаш и да спреш да обичаш".
След това може да се върне в колата.
После може да говори по-лично.
Исках да го опитаме навън, в някоя кола,
за да видим как ще се развие с Анри. Анри, какво мислиш?
Анри?
Наистина ли спи?
Сериозно ли?
Анри?
Какво? - Пристигнахме.
Баба ти ли ще ни вземе от гарата?
Не знам.
Има ли нещо?
Не, добре съм.
Следваща спирка "Шарвил-Мезиер".
Принцесо, не вдигай шум.
В лоша ситуация сме, принцесо.
Не трябваше да минаваме оттук. - Защо? Опасно ли е?
Магьосникът Бабибел живее в тази гнусна пещера.
Бъркаш се, това е Венсенският лес.
Няма нищо страшно. Виж. Бабибел!
Ще го събудиш. И бездруго миришеш, че чак в замъка те усещат.
Чуваш ли?
Той е! - Какво чувам аз?
Дошли сте в дома ми.
Ще ви погълна!
Ще ви изям!
Тичайте колкото сили имате!
Треперете, жалки въшчици.
Аз съм владетелят на магическата гора,
където обичам да си почивам и да поглъщам малки деца,
докато пея любимите си песни.
Простете.
В какъв ли сос да ви изям? Може би в бутер тесто,
запържени и с крем?
Или с млечен сос?
На ти!
Анри играе все по-добре.
Спрете, не се разбрахме така.
По дяволите! - Той каза "по дяволите".
По дяволите! По дяволите!
Плачеш ли? - Браво!
Нямаше нужда да ме возите, не бях пила много.
Бъркаше децата си.
Не е моя вината, че майка ти и леля ти си приличат.
Ще ми обясниш ли какво стана с племенниците ти?
За какво говориш?
Справиха се много добре. Така е.
Всички умряха от смях.
Да, забавно е да ме пребиват.
Но ти не беше съвсем в роля.
Моля? - Не мислиш ли?
Е, в киното играта не е изразителна.
Нормално е да имаш лоши навици.
Не те критикувам.
Нямам търпение да видя пиесата ви.
Много мило, но засега няма пиеса.
Какво чакате, за да се захванете за работа?
Съгласна съм, всички трябва да се захванем за работа.
На кого го казваш? - Не е на мен.
Много е изнервящо, когато се държиш така.
Какво правя?
Преструваш се, че контролираш емоциите си, но не можеш.
Прав е. Трябва да ги изразяваш, миличка.
Полезно е. - Много съм си добре.
"Много съм си добре."
Записахте ли си за рождения ми ден?
Да. - Разчитайте на нас.
Може ли да се разчита на теб?
Какъв ти е проблемът? - Писна ми!
По дяволите!
Този колан за декорация ли е?
Трябва да се успокоиш. - Спокойна съм.
Къде отиваш? - Защо правим постановката?
Що за въпрос? - Защото знаем само това,
защото трябва да плащаме сметките? - Спри!
Спри! - Да плащаме заема за апартамента?
Защото ще играем в престижни театри и не можем да откажем?
За да направим нещо уникално.
Да, точно така.
Да, нещо уникално, което отразява нас самите.
Мен и теб - това трябва да покажем. Това правим от началото.
Иначе няма смисъл и никой нищо няма да изпита.
Съгласен съм с това.
Къде си? Остават два месеца.
Всички ни чакат. Работя по 18 ч. на ден.
Имам 12 000 проблема
около продукцията, техниката, безопасността, рекламата.
Мен ме устройва. Това ме прави щастлива.
Просто ми се иска, когато отида в театъра, ти да си там.
Но теб те няма.
Когато най-после дойдеш, духом те няма.
Винаги си намираш извинения и вината е в другите.
Мислиш ли, че ми е лесно?
Виждаш, че ми е трудно.
Не спя, по цял ден съм във влака. - Ти сам искаше да го направиш.
Сам се постави в тази ситуация. - Не ме слушаш.
Обеща, че ще се получи.
Правя каквото мога! - Но не стига.
Дължим си повече.
Дори сега аз съм тази, която крещи,
за да напредне ситуацията.
Винаги аз давам тласък, аз нося цял един екип.
А кой подкрепя мен?
Никой.
Права си.
Мислех, че има място за нещо ново.
Исках да го вярвам, но съм сгрешил.
Какво ще правят? - Кой?
Какво ще прави екипът на филма, ако спреш?
Няма да спра с филма.
За мен е важен.
Напускаш ли ме?
Не, напускам постановката.
Защо мислиш, че е различно?
Отдавна трябваше да го разбера.
Какво?
Превърнал си се в това, в което си обещахме да не се превръщаме.
И какво е това? - Опортюнист.
Сам каза, че от месеци се носим по течението.
Не съм го казвал.
Вече не се разбираме, не се обичаме.
Само се придружаваме.
Но дори това не е. - Просто имам нова мечта.
Тя е само моя, не е обща, и ти не можеш да го понесеш.
Не мога цял живот да играя в твоите постановки, Нора.
Трябва да го приемеш.
Отвори ми!
Отвори вратата! По дяволите!
Добре ли си? - Да.
Сигурен ли си? - Да.
Какво правиш? Пак ли пропуши?
Бяхме ги отказали... С Нора ги бяхме отказали.
Но вече съм свободен.
Да, виждам. Вдъхновяващо.
Няма да те лъжа, преходът не е много лесен.
Но вярвам, че е невероятна възможност.
Обръщам нова страница.
Стига да не скочиш от балкона ми... Достатъчно се карам със съседите.
Гадост, закъснявам. - Няма ли да вечеряме заедно?
Не, отивам на прожекция.
Ще се видим после. - Да, до после.
Как ще поставим "Иванов" без Иванов?
Ще намерим нов, по-добър.
Имаш ли идеи? - Да.
С Нийлс сме се заели. - За кого си мислите?
Не мога да ти кажа много...
Кажи ми един.
Тибо Чайката.
- Но не само.
В какво е играл?
В "Чайката".
Спокойно, ще намерим нов актьор.
Доверете ни се.
Не е въпрос на доверие.
А на какво? - Междувременно йога ли ще правим?
Междувременно ще репетираме, тук сме.
Анри беше във всички сцени.
Да, помислих
и най-доброто решение е Естер...
Ти ще подаваш репликите вместо него. - Да.
Аз ли? - Да.
Шегуваш ли се? - Защо не?
Защото вече си имам роля.
Може да не работим сцените с Ана...
Знаеш колко емоционално отдадена съм на ролята на Ана.
Помоли Нийлс да го направи.
Не, аз не съм актьор.
Да, видяхме.
Всеки трябва да се включи.
Моля те за услуга, имам нужда от теб.
Всички имаме нужда от теб.
Само за няколко дни, нали?
Да, обещавам, че другата седмица ще е готово.
Готово. Инсталирано е.
Прекрасно!
Една добра новина.
Пазете си очите.
Прекрасно е.
Може ли? - Давай.
По дяволите! Добре ли си? - Да.
Върху какво си ходил преди това? Настилката е крехка.
По дяволите. - Подай ръка.
Това е пързалка!
Не може да играем тук. - Не преувеличавайте, нищо не е.
Спокойно, ще намерим решение.
Да сложим бутонки. - Намерете подходящи обувки.
Не, никой не закача обувките ми. - Веднъж може да играеш без токове.
Ще видиш къде ще ти навра токчетата.
Нора, Жюлиет ме заплашва. - "Нора, мрън-мрън."
Моля ви, спрете.
Що за идея да направиш настилка, върху която не се играе?
Спрете! Успокойте се!
Първо, подът е великолепен.
Това е най-важното. - Благодаря.
Нищо не работи съвършено от първия път.
Просто ще работим с тази настилка.
Ще се научим да ходим по нея
и ще започнем от втора сцена. Давид, да започваме.
Ако обичаш.
Обичам ви с цялото си сърце.
Добре ли беше?
Беше студено.
Хората казват, че човек има добър и лош профил.
Докато гледах кадрите, осъзнах, че ти нямаш.
Имам два лоши профила?
Не, имаш тъжен и щастлив профил.
Затова си така сложен.
Щастлив ли си?
В живота ли?
Говорех за снимките, но да разширим обхвата.
Защо ме питаш? Ноеми ли ти каза нещо?
Погледни се. Сякаш искаш да се свършва вече.
Спокойно, първи филм ти е, нормално е да си изгубен.
Справяш се много добре.
Казваш го, за да ме ободриш.
Имаш добра интуиция. Довери ми се, създаден си за това.
Нора ме напусна.
Съжалявам, не знаех. - Не е...
Такъв е животът, никой не е умрял.
В Париж ли се премести? Къде живееш?
В момента спя на дивана на агента си. Не е удобно.
Трябва да намеря друго. - Ела вкъщи.
Наистина, имам свободна стая. - Не се опитвах да те моля.
Знам, но имам място. За мен ще е удоволствие.
Знам какво преживяваш, минал съм оттам.
Не си сам.
Здравей.
Вече не звъните ли? - Ти ми даде ключ.
За спешни случаи.
Спешно трябва да пием нещо.
Идваш ли? - Франция има нужда от теб.
Не е много интересно, когато изоставят един мъж.
Въртя се в кръг. - Обожавам това.
Чуждите любовни несгоди са много по-интересни.
Така ли? - Поне от моите.
Интересно.
Че животът ми е скучен ли? - Не.
Изразът "любовни несгоди".
Не го мислех така, но това изпитвам.
Защото е клише.
Доста по-сложен си, Анри, велики актьоре.
Мислиш ли?
Напълно. Може би е, защото се надуваш, че се театрален актьор.
А твоята несгода каква е?
Вече нямам.
Вече съм недостижима, бронирана.
Ето, докосни.
Усещаш ли бронята?
Да вървим. - Къде?
Ще се промъкнем през прозореца като във филма.
Това е реалността. - Тя не съществува.
Ние пишем живота си. - Да се върнем в бара.
Забрави, няма да се връщаме.
Ела, ще те повдигна.
Хайде, ела.
Така ли? - Единият тук, другият на рамото ми.
Лу.
Добре ли си?
Хайде.
Прииска ми се да си взема вана. - Нека първо поздравим.
Казва се "Алпианист".
"Алпинист"? - Не, "Алпианист".
Млад пианист претърпява инцидент в планината.
Не ти ли харесва заглавието? - Звучи като грешка.
Прав си, трябва да го променя.
Това ли е следващият ти филм? - Не е както си мислиш.
Ще го режисирам. - Наистина ли?
Отдавна го искам и се чувствам готов.
Ти катериш ли се? - По скали ли? Не.
Опитах се, но ме заболя гърбът. - Видях те, имаш основите.
Искаш ли да се пробваш? - За коя роля?
Главната роля - на алпианиста.
Спри, не говориш...
Не искаш ли? - Не е това.
Ти трябва да го изиграеш. - Догодина имам шест филма.
Трябва да си почина, иначе няма да ме понасят.
Не съм известен. - Имаш какво да спечелиш.
Ще ти дам сценария, прочети го и ако искаш, ще си поговорим.
Става ли? - Добре.
Да го направим.
Сега се връщам.
Анри, велики актьоре, намерих шаман.
Не говори много, но има всички качества.
Какво искаш, приятелю?
Нора?
Нищо не мога да направя по този въпрос.
Но ако искаш, имам екстази.
Хайде.
Край! Имам всичко необходимо. Беше страхотно.
Това беше последната сцена на Анри!
Браво!
Ето на! Имаш енергията. Прекрасно е.
Надмина очакванията ми.
Този филм е най-вече история за приятелството.
Ти ми позволи да го видя.
Благодаря.
Браво.
Благодаря ти.
Защо си тук? Толкова ме изплаши!
Добре ли си?
Ще повърна.
Защо го направи? Много е странно.
Исках само да проявя изобретателност.
Не знаех как да ти го кажа.
Какво?
Чакаш ли някого?
Не.
Анри, всъщност...
Това е...
Ти защо си тук?
По работа ли е?
Да, трябва да обсъдим нещо набързо. - Не, не.
Не е по работа.
Ясно. Спиш със стажанта си.
Показваш класа! - Не, не.
Ако искам, ще спя със стажанта си.
А и вече съм асистент-режисьор.
Извинявай. Поздравления.
Не си губиш времето. Страшно е.
Не си в позиция да ми четеш лекция.
Какво съм направил пак? - Питаш ме какво си направил?
Не осъзнаваш ли как ни прецака, като напусна пиесата?
Къде е връзката? - Не тя е егоистката.
Ти не се меси.
Приготвих вечеря.
Заповядайте! Хайде.
Заповядайте, влюбените гълъбчета.
Италианска лазаня.
Анри, обясни ми какво правиш.
Настаняваме се.
Да го оставим и да отидем другаде.
Не, не, не.
Аз съм си вкъщи и ще остана. Ти също. Седни.
Радвам се да ви видя. Искаш ли чиния? Гладна ли си?
Не, благодаря. Спокойно.
Разкажете ми. Напредвате ли?
Буксува ли?
"Буксува"? - Какво, остаряло ли е?
Как казват в гимназията ти? - Нямаш ли други шеги?
Не е обидно да си млад.
Не е обида, а комплимент. Възхищавам ти се.
Децата ще спасят света.
Спокойно, заели сме се. - Благодаря.
Ще си правиш боклучавите филми на спокойствие.
Какво каза? - Спрете!
Става прекалено жалко, наистина. Аз... Не знам.
Аз се отказвам, вие се оправяйте.
Да не ме поставяш под общ знаменател с него?
Така е. Под един и същи общ жалък знаменател сме.
Това е.
Нали не си преспал там?
Нямах друг избор, спах на дивана.
В Реймс няма ли хотели?
Не са много.
Продължи напред, защото става нездравословно.
Лесно ти е да го кажеш. - Така е.
Още не ми е намерила заместник в пиесата.
Ще се върнеш ли в ролята? - Не съм го казвал.
Тогава спри да го мислиш.
Не го мисля.
Не можеш да отстъпиш мястото си на друг.
Затова не напредваш.
Е?
Превъзходно е.
Нора?
Помниш ли разговора ни за отборния дух?
Припомни ми.
Колективът трябва да приеме индивидуалните черти,
за да ги превърне във възможности.
Да, да.
Промених си мнението. - Така ли?
Ако Иван продължи да ми досажда с проклетия си под, се махам!
Каква е тази история с ботушите?
Това прекрачва границата на разбирателството.
Няма да оставя един кретен да съсипе работата ми.
Чувам те. - Ботушите са временни, нали?
Може да са и в други цветове. - Не попитах това.
Виждаш ли какво търпя?
Жюлиет, момент.
Иван, ще намерим решение, нали? - Да, да.
Ето на. Отначало.
Никакво отначало. Да поговорим.
Какво става?
Съжалявам, Нора... - Да изчакаме и останалите.
Ясно, организирате бунт.
Не, предлагам да изчакаме Нийлс.
Не знам дали ще се върне.
Наистина ли? Първо Анри, сега и Нийлс.
Не са мъртви, всичко ще се оправи.
Не, няма. - Няма да се справим.
С кое? - Да направим нещо добро.
Моля? Чувате ли се?
Не трябва да сте с такава нагласа точно сега.
Трябва да работим, да търсим.
Да се фокусираме върху настоящето.
В настоящето нямаме Иванов, явно и асистент-режисьор.
Сцената е пързалка. - Като от "С тен на ски" сме.
Какви сте сноби само!
"С тен на ски" е страхотен филм.
Психологът ми е съгласен. - Щом той е съгласен.
Сигурно той ви е казал да спрете работа.
Не, предотвратяваме катастрофа. - Отказваш да приемеш, че потъваме.
Разбираш ли, че се тревожим за теб, защото те обичаме?
Обичате ме?
Вие ме обичате?
Какво очаквате да стане?
Нямам нужда някой да ме обича.
Имам нужда от помощ.
Искате да ви кажа, че откакто Анри си тръгна, нищо не е наред ли?
Че съм се вглъбила? Че всичко ми се изплъзва?
Нямам идеи, нямам сила.
Не намирам решения на проблемите, а в това ми е силата.
Когато има проблем, Нора е насреща и го разрешава за миг, но сега...
Изправям се пред един огромен провал.
Доволни ли сте?
Нора?
Може ли да поговорим? - Какво става?
Обожавам работата ти и знам, че търсиш актьор.
Съжалявам, но не разбирам.
Искам да работим заедно.
И да...
И реши, че просто така ще те взема?
Не, не така,
но мислех, че поне ще поговорим.
Защото правиш 1000 лицеви опори и те спират за селфита?
1000 лицеви е невъзможно. - А защо тогава?
Готов съм.
Знам пиесата наизуст и се вълнувам само от работата.
Знам, че по това си приличаме. - Знаеш доста неща.
Искам да изпитам нещо, да поема риск.
Не е мой проблем, ако преливаш от енергия.
Прави като всички - запиши се на кросфит или на бокс.
Вече тренирам бокс.
Вземай ЛСД. - Добре.
Поне първо ми направи кастинг. - Защо кастинг?
Вече няма постановка.
Благодаря. Загубих си ключовете.
Как си? - Добре.
Франсоа тук ли е? Не вдига. - Не.
Не, не ми каза къде отива.
Така ли?
Идеално. Да пием по нещо.
Не съм виждала подобна колекция.
Има по една плоча от всички групи на света.
Като за извънземните.
Какво? - Нали изпращат капсули,
за да представят живота на Земята.
Напих се.
Някои вечери ми е трудно да остана сама.
Това натъжава ли те? - Да, но работя по въпроса.
Ходиш в пустинята, за да тренираш ли?
Иска ми се, но не. Говоря с психиатърката си.
Търсим причината. - Имате ли идеи?
Първо, заради всепоглъщащия ми нарцисизъм.
Второ, заради жестоката смърт на майка ми, когато бях на 6 г.
Мисля, че е заради мъртвата ти майка.
Може ли един директен въпрос?
Нямам какво да крия.
Какви по-точно са отношенията ви с Франсоа?
Интересно ли ти е?
Искаш да знаеш малките тайни.
Признай, че сте потайни.
Какво да ти кажа?
Франсоа е слънце.
Можем да се стоплим от лъчите му, но не очаквай повече.
Никога на никого няма да принадлежи.
И с мен е така.
Вече не принадлежа на никого.
Това притеснява ли те?
Малко.
Ето, мамка му!
По дяволите!
Какво е станало тук?
Знам, че е плашещо, но не е каквото си мислите.
През нощта имах много идеи, като прозрение.
Открих, че всичко е композиция...
Не може да бъде! - ... декомпозиция, рекомпозиция.
Трябваше да унищожа всичко, за да го разбера.
Агресивно е, но работата ни не е да правим нещо красиво.
Трябва да открием истинското.
Бяхме твърде далеч от целта.
Какво ще правим сега? - Дърво.
Тоест? - Дървото е по-добро от пода.
Не мислите ли?
Не знам, трудно се сравняват.
А Иванов? - Ти си Иванов.
Права е.
Още ни липсва един актьор.
Казвам се Анри.
На трий... На 26 г. съм. - Добре.
Когато си готов.
Имам дъщеря и...
Тя живее в Марсилия с майка си.
Има малко... - Трябва да шофираш.
Сцената е в кола. Шофираш.
Добре.
Да.
Аз... Имам дъщеря.
Тя живее в Марсилия с майка си.
Завий наляво. - Спестявам...
Завий наляво. - Спестявам, за да...
Пусни си мигача. - За да отида при тях.
Извинете.
За да отида при тях.
Не имитирай мигача. Сега паркирай.
Чакай, как сменяш...
Тиери, нали имаш книжка?
Може ли да ми намериш друго? Трябва да работя.
Нека помисля.
Може да се върна в постановката.
Имам сценарий за един, който обикаля Франция на колело.
Можеш ли да караш колело?
Притеснява ме какво мислиш за мен.
Ще ти звънна пак.
Бабче, всичко наред ли е? - Нора не ми вдига.
Аз какво да направя?
Все същото е - когато репетира, сякаш съм мъртва.
Какво ли обича повече - баба си или постановката си?
Беше на косъм.
Добре ли си?
Да. Сякаш съм във влак към миналото.
Това си помислих, когато баба ти ми се обади.
Обадила ти се е?
Защо? - Не си й казала, че си ме оставила.
Не те напуснах аз. - Престорих се.
Реших да дойда и на рождения ден, за да си спокойна.
Няма да се обясняваш.
Ако искаш, ще сляза на следващата спирка.
Не, няма проблем.
По-добре е. Нямам сили за семейния разпит.
Познаваш ме - да се раздавам, ми е начин на живот.
Все така скромен.
Наистина обожавам баба ти. - Чак толкова?
През последните 2-3 години останах с теб заради нея.
Обожавам я.
Това е любимият ми човек.
Ще издържиш ли? - Да, защо?
Май ти е неудобно. - Напротив.
Актьор съм, мога да играя идеалния приятел.
Защо "идеален"? Няма ли да забележат промяната?
Не.
Трябва да се преструваме, иначе ще ни хванат.
Не ме докосваш, странно е.
Искаш да те докосна ли?
Да.
Така ли?
Леко е.
Така ли?
Няма да ти мачкам гърдите.
Страх ли те е?
Не, не ме плаши, а ми вдъхва респект.
Знам, че можеш да избухнеш в смях.
С каква цел? - Няма цел, просто...
Когато бяхме заедно, те разсмивах.
Нямам спомен.
Виж.
Много си забавен! - Бях забравил как скърца.
Прав си, трябва да стигнем до край.
Звукът тук е по-добър.
По дяволите! - Майчице!
Разби ме.
Да погледна ли? - Кърви ли?
Къде е?
Почакай, не го прави.
Много си зле! Недей! Ще видиш ти!
Спри!
Добро утро. - Добро утро.
Добро утро.
Добре ли си? - Да.
Може да се върнем заедно.
Да, може.
Просто ми хрумна. - Да, идея.
Да.
Чака ли те някой?
А теб?
Деца? - Да.
Напредвате ли с пиесата? - Да.
Това ли е?
Какво? - Никога нищо не разказваш.
Досадно е да ти вадя думите с ченгел.
Спри, бабо.
Преувеличаваш. Разказвам ти много неща.
Щях да ти кажа.
Просто искам да знам докъде си стигнала.
Ще е много различен от досегашните ми спектакли.
В какъв смисъл? - Първо, ще е без Анри.
Не! - Няма да играе в него.
Но няма нищо. - Трябва да поговорим за това.
Да не те уволни? - Не, не е това.
Искаше да прави друго. - Да го обсъдим.
И наистина така е по-добре.
И аз имах нужда от нещо ново.
Какво ново?
Промених ролите на актьорите.
Наех нов актьор. - Кой е?
Знаеш кого. - Не, не знам.
Франсоа. - Франсоа Клюзе?
Не, не е Франсоа Клюзе.
Знам ли...
На мен ми харесва. - Защо не знаеш?
Мислех, че ти е казал, нали сте приятели?
Не ми е казал, но няма нищо.
Съжалявам, иначе нямаше да ти го кажа така.
Не, страхотно е. Наистина.
Сигурен ли си? - Напълно.
Защо носиш този сак?
Махам се оттук.
Омръзнах ли ти? - Спри.
Знам за Нора.
Внимавай как се изразяваш, стават грешки.
Може ли да поговорим? - Нямам какво да кажа.
Ще играя в постановката, която напусна, а ти - във филма ми.
Всички напредват. - Чуваш ли се?
Не, не напредваме. Знаеше, че ще се подразня.
Но на теб не ти пука, не мислиш за хората около себе си.
Спри да обвиняваш другите и приеми.
Ако мислеше, щеше да знаеш, че твоите глупости ти носят проблеми.
Жъна каквото съм си посял, но няма да се оправя, като остана.
Освен страхливец си и неблагодарен.
Приютих те, запознах те с хора, така ли ми благодариш?
Не знаех, че има цена. Колко ти дължа?
Не казах това. - Много добре те разбрах.
Не исках да ти казвам, но аз натиснах, за да получиш ролята.
Помисли върху това, докато си живееш като парижки актьор.
Благодарен съм ти за всичко. - Така ли?
Но не се залъгвай - вземаш повече, отколкото даваш.
Давай, махай се.
Обичам ви до полуда. - Саша, не бива.
Обичам ви до полуда! - Не бива!
Без вас животът... - Не бива.
Невъзможно е. - ... няма смисъл, цел, радост.
Когато бях малък, като дете, обичах само вас.
Много добре. Продължете.
Когато бях малък, ви обичах.
Обичах душата ви като своята, но сега...
Обичам ви, Николай Алексеевич.
За вас бих... - Повтори "Не бива".
Не бива, не е редно.
Мястото помежду ви е опасно.
Трудно се прекосява. - Не бива.
Ще стигна докрай света. - Не е редно.
Не бива. - Бързо, задушавам се.
Тоест ще започнете живота отначало, така ли?
Щастието, младостта, енергията.
Това значи да живееш.
Да започнеш всичко отначало. - Да.
Не беше ли по-добре? - Беше по-отпуснато.
Мило. - Не ти.
Сцената. - Ти как мислиш?
Беше по-естествена, само че се забавих. Съжалявам.
Имам идея, ще махнем влизането ти.
Как така?
Искам да видя какво ще стане, ако си там от началото.
Може ли да направиш друго, не да викаш?
Мисля, че писъкът прави сцената банална.
Добре.
Спиш ли? - Не, концентрирам се.
Подай ръка. Ето така.
Ще отидеш ли?
Къде?
На представлението. - Кое представление?
Ще спреш ли?
Ти гледа ли го? - Да.
Франсоа ме покани.
Как беше?
Отиди и ще видиш.
Притеснявам ли ви? - Не, приключихме.
Искаше да ми кажеш нещо ли? - Не, нищо.
Прието е, че щом режисьорът отива при актьора, е за нещо важно
и другите ме оставят на мира.
Правиш се, че обсъждаме нещо.
Имам нужда от почивка, не от неудобства.
Няма да ги създавам.
Благодаря ти за доверието.
Напомням ти, че ти си в канавката.
Да, но с добра причина.
Знаеш какво искаш и си личи. Вдъхновяващо е.
Почти приключихме със снимките и мога да ти призная нещо.
Да си остане между нас. - Разбира се.
Нямам представа какво правя.
Наистина ли? - Да.
И не съм единствен.
Мисля, че никой не знае какво прави.
Не мога да го докажа, защото не си признават.
Личи си, че си вдъхновен. - Глупости!
Да, имам много идеи,
прескачам от една в друга, но в крайна сметка...
Ще видим. Наистина не знам.
Не може да ми го казваш...
Защо не? - Има много причини.
Много е притеснително. - Напротив.
Ако приемеш несигурността в загубата, всичко е възможно.
Това е най-добрият начин да направиш нещо интересно.
Трябва да има нещо, в което да сме поне малко сигурни.
Добре - Бог е мъртъв, Слънцето ще експлодира.
Но дотогава всичко може да стане.
Наистина всичко.
Натан, готови сме. - Добре.
Това може да ти помогне за сцената.
Тишина.
Добър ден. Внимавайте, пързаля се. - Благодаря.
Добър ден.
Бенжаман, готов ли си? Кадърът добре ли е?
Готови?
Натан, по твой сигнал. - Екшън.
Господине, добре ли сте?
Не се движете, ранен сте.
Наистина, останете на място.
Знаете ли как се казвате?
Господине, добре ли сте? - Да, добре съм.
Трябва да тръгвам.
Край!
Анри, добре е, но трябваше да гледаш в другата посока.
Да, простете.
Беше страхотен в сцената.
Не беше нищо.
Странно е, защото имах чувството,
че те познавам отлично като актьор.
Не съм те виждала в такава светлина.
Да ме режисира друг? - И това, да.
Защо дойде, Нора?
Казах ти - Лу ме покани. - Защо си тук?
Какво искаш?
Тази вечер е последното представление.
Ще се радвам да дойдеш.
Вече си направи пиесата без мен, да сменим плочата.
Сигурен ли си?
Добре.
Съжалявам, изтощена съм и не мисля трезво.
Връщам се в театъра, чакат ме.
Къде е тя? - Тръгна си.
Ти какво щеше да направиш? - Аз ли?
Същото като теб. Там е проблемът.
Същите сме - с бронежилетки.
Истината е, че и двамата грешим.
Не се предпазваме, а сме страхливци.
И горделиви. - Глупости.
Защо не признах на Франсоа, че искам нещо повече?
Не рискувах и това е глупаво.
Понякога трябва да заменим това, което имаме, с нещо ново.
Не се променяме - обичаме се и се разделяме по същите причини.
Не ме гледай така. - Как?
Така. Чувам мислите ти. Натрапващи са.
Нарочно е.
Хайде. Дай ми бронежилетката си
и ме остави да си подредя камиона.
Имаш ли свободни коли? - Всички тръгнаха.
Почакай да се върнат.
Анри, ела тук.
В крайна сметка дойде.
Защо си тук?
Не е ли време?
Да, прав си.
Какво е това?
Кой го направи?
Ако не открием човека или някой не го издаде...
Мизата се вдигна.
Фетишист.
Горе краката, моля!
Не може така.
Представлението няма да започне, докато не открием кой хвърля...
Ти си!
Нещастник! Трябваше да се досетя.
Спокойно де. - Нямаш ли си друга работа?
Опитвам се да чета, а ти ми досаждаш и ме цапаш.
Наистина ли нямаш друга работа?
Ще се натъжиш ли, ако умра?
Що за въпрос? - Елементарен. Ще тъжиш ли?
Тъжното е, че вониш на водка.
Отвращаваш ме.
За някои любовта е на трето място.
Да говориш с човека, когото обичаш,
да се разхождаш в градината с него,
да пролееш няколко сълзи на гроба му, и това е.
Но за мен любовта
е целият ми живот.
"Обичам те"
означава, че искам да разсея тъгата ти.
Искам да те последвам накрай света.
Ако изкачиш планина, ще те последвам.
Слезеш ли в урвата, ще те последвам.
Каква радост бих изпитал
цяла нощ да преписвам документите ти,
да бдя, за да не те събуди някой,
да проходя стотина километра с теб.
Помня, че един ден
ти дойде в дома ни,
беше жътва и беше покрита с прах.
Поиска вода и аз отидох да взема.
Когато се върнах, ти беше заспала на дивана.
Спа 12 часа непробудно у нас.
А аз пазих пред вратата, за да не те събуди някой.
Чувствах се така добре.
Колкото повече усилия изисква,
толкова по-красива е любовта,
толкова по-силно я усещаме.
Е?
Това е най-добрата ти постановка.
Знам.
Все така скромна.
Сега се връщам.
Къде съм?
На Ернест и Жозеф
Превод ВЕЛИНА ТЕРЗИЕВА-МИХАЙЛОВА
Филмът е обработен в ДОЛИ МЕДИЯ СТУДИО