ДОВГИЙ ШЛЯХ ДОДОМУ
ДОВГИЙ ШЛЯХ НАВКОЛО ЗЕМЛІ 2004
Двадцять років, три неймовірні пригоди,
ми подорожували до найдальших куточків світу.
ДОВГИЙ ШЛЯХ НА ПІВДЕНЬ 2007 ДОВГИЙ ШЛЯХ НА ПІВНІЧ 2019
Чарлі, ми на дорозі. Ми поїхали.
Але ми не досліджували країн, що сусідять з нашою.
- Їдемо в Європу. - Погнали.
Тому влітку ми зробимо видовищний обʼїзд
наших 17 найближчих сусідів.
Почнемо біля мого дому в Шотландії, далі на континент,
поїдемо по Скандинавії до Полярного кола,
потім у Балтію, а далі попетляємо через Альпи та Францію
і через два місяці повернемося додому.
Ми скажемо обережності «до побачення»,
бо поїдемо на темпераментних 50-річних байках,
у які вдихнули нове життя.
Мій байк дивно дирчить.
Поряд з ними на третьому мотоциклі їдуть
оператори Клаудіо і Макс.
Хлопці візьмуть камери для відеощоденника.
РАС МАЛКІН РЕЖИСЕР / ПРОДЮСЕР
Ми з Расом позаду, з групою на двох електропікапах.
З хлопцями бачимося лише за потреби.
Цього літа Європа – наш майданчик.
Ого!
Ми довіримось інтуїції і побачимо, що нас чекає на дорозі.
Ми в Австрії.
Я трошки зголоднів.
Яка національна страва Австрії?
Думаю, шніцель і яблучний штрудель.
Так. Шніцель і штрудель.
Щоб закінчити подорож на висоті,
ми їдемо до найвищого гірського хребта Європи,
в Альпи.
Почнемо в Австрії,
промчимо через Швейцарію,
а потім через Францію поїдемо додому.
Першим буде швидкий піт-стоп у Відні.
ВІДЕНЬ АВСТРІЯ
Відень
Ой.
У мене дупа болить.
Я нахилюся вперед, Юене, а ти можеш погладити мені дупу.
- Полегшало? - Так. Дякую.
Як назва цієї річки?
- Дунай. Так. Дунай. - Дунай.
Так.
- Таким я його уявляв. - Так.
Відень.
І ось ми у Відні.
Місто мрій, місто музики,
і на щастя для нас, місто, відоме своєю випічкою.
Ти ба. Синхронне паркування.
Нам розповіли про цікаве маленьке кафе,
де подають найкращу в місті випічку.
Там працюють люди похилого віку.
- Це воно? - З бабусиним личком.
Чудово. Кафе стареньких леді.
Чи чоловіки теж є? Я не знаю.
- Глянь на ці меблі. - Кльові.
БАБУСИНА ВІТАЛЬНЯ
МАРІАННЕ
- Ви вперше? - Так.
- Прошу, сідайте. - Сюди?
- Так. - Чудово.
Дякую. Симпатично.
Роззирніться. Це бабусина вітальня.
У нас кафе для старих і молоді.
Старі й молоді працюють разом.
Вам це в радість?
- Так, мені подобається… - Цікаво.
У цьому кафе я вже десять років.
Десять років ви тут?
Так. Що вам принести? Особливу каву чи…
- Так, будь ласка. Кажи, Чарлі. - Піду гляну на каву.
Будь ласка, сядьте.
Я вас прошу…
Добре.
Ви обидва на мотоциклах?
Так, на мотоциклах.
У молодості я скрізь шукала чоловіка на мотоциклі…
І не знайшла.
- Не знайшли? - Ні.
- Ось ми. - Аж двоє.
О ні! Я вже стара.
- Привіт. - Вітаю!
Можна шматочок цього пирога?
- Яблучний штрудель? - Яблучний. Будь ласка. Дякую.
- Вершки? - Так, будь ласка.
- Вершки? - Вершки.
У Шотландії є такий вислів.
«Доїдай усе. Ти в гостях у тьоті».
Трохи нагадує.
«Доїдай. Ти в гостях у тьоті».
Дякую.
- Яблучний штрудель? - Так.
Можна шматочок?
- Як смачно. - Добрий? Так.
- Нічого собі. - Смачнючий пиріг.
Ось наша особлива віденська випічка.
- Це що… - Боже мій.
- Заварний крем? - Ці булочки…
Всередині – гарячий сливовий мармелад
і гарячий ванільний соус.
- Це ж треба. - Ванільний соус.
Це як йогурт?
Ні, це…
Прямо на джинси.
Хороший крем.
- Дуже смачно. - Пральна машина потрібна?
Так.
Бабусю, закинете мої речі на швидке прання?
Скоро випереться.
Дуже вам дякую. Краса.
Вкраду шматочок.
Дуже вам дякую. Чудово.
Навіть на вигляд як випічка твоєї бабуні.
Дивіться. Правда ж?
По суті, є два основні мотиви.
МОРІЦ ВЛАСНИК КАФЕ
По-перше, фінансова бідність.
Якщо вам понад 65 років і потрібен додатковий дохід,
- є… Нічого. - Нема нічого.
- А по-друге, соціальна бідність. - Так.
Коли люди зберігають активність, роблять щось значуще,
- тоді вони зберігають здоровʼя довше. - Здоровʼя.
- Так. - Поздоровляю.
У вас усе виходить. Ви молодець.
І в процесі ви багатьом допомагаєте.
- І заварний крем дивовижний. - Так.
- Смакує? - Крем дуже добрий.
Однозначно.
- Як бабусин крем. - Як бабусин.
Супер. Я зʼїв увесь крем. Вибач.
- Ні. Все нормально. - Я не лишив…
Ані краплини крему тобі.
- Вибач, Чарлі. - Але…
- Яка гарна ідея. Скажи, чудово? - Блискуче. Абсолютно.
- Сюди, так? - Так.
Юене, показуй дорогу.
Отак.
Я наївся від пуза.
Я теж. У мене тепер живіт, як у вагітної.
Я б оце десь полежав.
І я б десь вирубився. Так.
Пора пізнавати австрійську культуру.
І для цього ми їдемо в гори.
Улітку цей мальовничий краєвид
стає природним тлом для багатьох вистав і концертів.
І нас запросили на перегляд
нової опери, яку ставлять на озері.
Австрія дуже красива країна. Я її люблю.
Ця опера – про водяника, який закохався в соляну діву.
За мотивами старої народної казки
про те, як у цьому озері знайшли цінні поклади солі.
ҐРУНДЛЬЗЕЕ АВСТРІЯ
- Ого, як тут. - Скажи, краса?
Так.
Дивись, он вона. Соляна жінка, так?
Ось на кого запав водяник.
А там інші актори.
- Ух ти. - У човнику.
Ви подивіться.
ВЕРЕНА ПРОДЮСЕРКА
Я показала цю легенду Ванні Моретто.
ВАННІ КОМПОЗИТОР
І він вирішив написати для нас оперу.
Я знайшла Андреаса, він наш режисер.
Дякую, що пустили на перегляд.
Це перша репетиція.
АНДРЕАС РЕЖИСЕР
- Перша на озері. - Так. Хвилюєтеся?
- Так. - Клас. Удачі.
Це найпростіша.
Саме тут розгортаються події в легенді.
Тому, розумієте,
це велика радість, бути тут.
Добре. І почали!
Хо-хей, друзі! Будьте відважні!
Опустіть сіті З силою тягніть
Дякую! Зараз ми зупинимося.
Дякую. Дякую.
Йоганно, можеш трохи перемістити човен?
У воді зможеш?
І почали!
- Це той, хто побачив… - Так.
- …водяну людину? - Так. Він бачить щось у воді,
щось дивне.
Не на лінії між мною і співаком, будь ласка.
Не стійте на лінії.
Відійдіть.
- Ви чудово попрацювали з човном. - Дякую.
- Так. - Це було несподівано.
Ви його тягли власноруч
- у якийсь момент. - Сильно.
На цьому зупинимося. Перерва.
- Супер. Ні пуху! - Блискуче.
- Насолоджуйтеся. - Дякуємо.
І дуже вам дякую, що пустили подивитися.
Це щось особливе. Дякуємо.
Отак треба дивитися оперу.
Розкішно. Мені тут дуже-дуже подобається.
Тут чи не найпрекрасніші краєвиди на планеті.
І поки я тут,
не проґавлю нагоди позайматися новим цікавим хобі.
Я чекаю завтрашнього польоту на параплані.
Це моя велика пристрасть.
Бо в мене є мрія піднятися в гори Шотландії
і злетіти вниз.
Ось чому я хочу стати вправним пілотом.
ВРАНЦІ
Цей день настав.
Я пройшов курс, учився літати на параплані в Санта-Барбарі.
Я ще не сертифікований, але до того близько.
ВІДЕОЩОДЕННИК
Почну я тут, пролечу сюдою.
Піду на зниження тут. Спущуся.
І приземлюся десь отам.
Погодні умови розкішні.
Добре. Приїхали.
Це стартовий майданчик. Ось воно.
Трохи вище, ніж Санта-Барбара.
Повертати ліворуч і праворуч,
- чекати вас? - Не обовʼязково.
ДЖОКІ ІНСТРУКТОР
Ви будете спускатися.
- Я вас відпущу. - Добре.
А якщо я запорю зліт,
то розраховуйте на себе.
Що я роблю? Хто мене підбив?
У вузол, скрутити.
Ми в тандемі. Я подумав, що буде добре летіти з Юеном.
І я був там, унизу, а тепер я тут, нагорі.
Унизу я був такий упевнений.
Стропи дуже легкі, затискачів нема.
Закріпити на гачку, отак.
А отак блокуємо, як замок.
Еластичний шнур, і все.
- Юене. - Так?
Злітайте, коли буде комфортно, на вітрі, як до вподоби.
Він кількасот разів літав, тому я спокійний.
Ого.
Як красиво.
Щоб керувати парапланом, ти спершу нахиляєшся.
Це спонукає до повороту. Гальмування.
І ти розвертаєшся.
Розслаб ноги, Юене. Розслаб.
Подивися, де ти.
Чарлі! Агов!
У тебе все добре?
Непогано. Я тут зависаю. Можу впасти на хвіст.
Радий тебе тут бачити.
Боже мій.
Це як релігійне переживання.
Мені дуже подобається.
Вау!
Може, полетимо на посадкове поле?
Боже мій.
Ух ти.
- Ноги вгору. - Так.
Добре.
- Добре? - Так.
Мене трохи нудило, коли кружляли невеличкими колами.
Почувався трохи…
Причмелений був, але то було феноменально!
Ось Юен.
Чарлі!
- Правда, неймовірно? - І не кажи!
Ми там угорі трохи бачились,
але опинилися на різних висотах, тому…
Так, але ти там був красунчик.
- Чарлі, якщо можеш, збери… - Так.
…трохи збери, згорни й просто…
зверху згорни. Отак.
Застібати з цього боку?
Так.
Юене, кемпінг дає навички пакування.
Може, тому я люблю намети. Вони нагадують мені параплани.
Правда ж, дивовижно?
Він влазить у багажник.
Ціле повітряне судно.
І все.
- І як тобі? - Неймовірно.
Так красиво. До сліз.
Я був… зворушений.
Дуже сподобалося.
Такого високого зльоту в мене ще не було.
Серце щеміло від захвату.
Коли ми летіли в тандемі, інструктор перевірив усі затискачі.
Я піддався спокусі й сам усе перевірив,
щоб перевірити, що він перевірив.
Нам розповіли про художника,
який працює в замку в цій частині Швейцарії.
Він узяв собі імʼя Нот Вайтел
і належав до групи нью-йоркських митців у 80-ті,
серед яких були Воргол і Баскія.
Це вже не вторований шлях.
Глянь, який він. Нагорі.
ЗАМОК ТАРАСП ШВЕЙЦАРІЯ
Так. Великий старий будинок.
А це його галерея чи він там живе?
Не знаю. Думаю, і те, і те.
- Вітаю. - Ви тут живете?
- Іноді. - Іноді?
НОТ ВАЙТЕЛ
А ви б не хотіли?
- Я б хотів. - Я теж.
Я б точно хотів.
- Добре. - Ух.
Мені ота штука подобається.
Це називається «Неприємний предмет».
Неприємний предмет.
А можна подивитися?
- Хочете нагору? - Залюбки.
Як цікаво.
У 1900 році сюди приїхав чоловік, на прізвище Лінґнер.
Він винайшов Odol, ополіскувач для рота.
Він на ньому розбагатів,
тому робив що заманеться.
Він приїхав сюди, побачив ці руїни,
купив їх і 16 років відбудовував.
То цей замок збудовано на ополіскувачі, свіжому диханні німців.
Геніально.
Це яєчка.
Якщо ви бачили Давида Мікеланджело
- у Флоренції… - Так.
…і якби Давид був би заввишки з Палаццо,
його яйця були б такі.
Приємно їх бачити.
Який замок.
Неймовірний.
Я виготовив ціле дерево.
- Відлив з бронзи. - Ого.
Красива робота. І яке велике.
Скільки в ньому частин?
Не знаю. Мабуть, багато.
Але це техніка,
- а техніка не дуже важлива. - Так.
Це Мікеланджело сказав.
- Техніка не… - Техніка не важлива.
Ходімо. Поїдемо на ліфті.
Тут є ліфт.
Ну аякже. Це так кумедно.
Ого.
Цей власник, Лінґнер, хотів бути органістом.
І тут збирався грати?
Так. Це той орган. Найбільший приватний орган у Європі.
Нічого собі.
Ти поглянь на його труби.
Раніше вважали, що все мусить бути пряме.
Так.
Вони можуть бути як спагеті, щоб проходило повітря.
І так весь орган змогли ущільнити.
А коли цей орган створили?
У 1916-му. Рік смерті власника.
- На ньому грають? - Так.
- Можна глянути? - Спробуй.
Спробувати? Я на такому ніколи не грав.
- Ого. - Це Бенджаміна Бріттена.
Ух ти.
Його інструмент. Він тут писав музику.
Я грав на роялі Бенджаміна Бріттена.
Ну от.
- Краса. - Опустити цю…
- Залишайте так. - Переживаю.
Так, Чарлі, треба опустити.
- Чому? - Мене теж турбує.
- Ми боїмося за кришку. - Я обережно опущу. Бо…
Цей рояль зробили в Англії.
- Так. - От саме тому…
Так.
Ви водили англійське авто?
Він просто зʼявився.
Ви подивіться.
Якщо любите гори, вам сюди.
Ого.
Це національний парк.
Так.
- Тут приємно подорожувати. - Подорожі тут – вищий клас.
Ці вежі звели задля краєвиду.
- Ні. - Жартую.
Краєвид нікого не цікавив.
Ідея дивитись у вікно нова.
У давнину люди були або надворі, або всередині.
Дивитися на пейзажі – декадентська ідея.
- Кумедно. - Декаденти.
Дуже приємно було з вами познайомитися. Прекрасно.
Дуже. Я насолоджувався вашим товариством.
Я сфоткав веселку.
Вона неначе виходить з верблюжого таза.
Точно.
Це був приголомшливий досвід.
Цікавий персонаж. Смішив мене.
Дуже комічно формулює.
Біля органа було цікаво.
Той органіст.
Де він узявся? Наче десь у крилі чекав.
- Дивно. - Так.
Він був наче з італійського фільму 1950-х, про мистецтво.
Перед відʼїздом з Альп
ми переночуємо вдома у нашого оператора Клаудіо.
Нічого собі, село дитинства.
Яка краса. І мотоцикл Клаудіо.
Ти ба. Байк Клаудіо з «Довгого шляху навколо Землі».
- Так. - Суперові були байки.
Я й досі їх люблю.
Привіт.
Девʼяносто два роки.
ФОН ПЛАНТА-СТАРШИЙ ТАТО КЛАУДІО
- Я був на Олімпійських іграх. - Олімпійські ігри.
Дуже приємно. Я Юен.
- Олімпійські ігри – це сходи. - Сходи.
- Золота медаль. - Так.
Двадцять років подорожей з тобою, Клаудіо,
а ми ще не бачили твого дому.
Ти часто про нього згадував. Тут так гарно.
Класно, що все з дерева.
Типово для цих широт,
- бо взимку тут холоднеча. - Холодно.
- Так. - Дякую.
«Чюс». Добраніч. Дуже дякуємо.
Бувай. Па-па.
ВРАНЦІ
Ще зовсім рано. А мені не дуже добре спалося.
ВІДЕОЩОДЕННИК
Мені цілу ніч не давала заснути оця невеличка споруда.
Ось винуватець. О шостій була какофонія дзвонів.
Очевидно, до цього звикають.
Бувайте. На все добре.
Чарлі, я за тобою.
ЗУШ
Ми їдемо зі Швейцарії,
але спершу спробуємо один дуже місцевий спорт, горнусен.
ТЕННІКЕН
Інша назва – селянський гольф.
У мене тут нейтральна. Погано.
Я помітив, що на нейтралі вони не дуже добре повертають,
ці байки.
Знаєте, що мені це нагадує?
Я знаю. Ущелину Саллі в горах Віклоу в Ірландії.
Ні, я не…
я там не був.
Тут зовсім як у Ґленкоу.
Усе, приїхали.
Ми точно не знаємо, що це.
Але дізнаємося.
Тут Джоан Ролінґ запозичила ідею квідичу.
- Серйозно? - Не знаю. Здогадуюся.
- Сам придумав? - Сам.
Ясно.
ГОРНУСЕН-КЛУБ ТЕННІКЕН
Прямо з Книги Бурмана.
Глянь на той химерний жолоб.
Це тут вони…
Ого.
- Ключки? - Так.
- Я не думав, що це як вудка. - Велика дрижача штука.
Отже, тут у нас ділянка, на якій ми вдаряємо по горнусу.
- Це як хокейна шайба. - Ясно.
АДРІАН
- Менша, але твердіша. - Так.
Швидко летить. Триста кілометрів на годину.
І закинути цей горнус треба якнайдалі.
- Шайба. - Так, глиняна.
А куди її класти?
У самому кінці.
Добре.
- А якщо в дерева полетить? - Це лінія смерті.
Лінія смерті.
Так, лінія смерті.
- Лінія смерті. - Лінія смерті.
- Почнемо. - Почали.
Нагадує мого сусіда, Джиммі Вайлі.
Дуже схожий.
Я б її точно ненароком збив.
Класика, так.
Розкручує.
- Що? - Над хмарою.
Летить у хмару.
І все, більше не видно.
Так.
- Відчуваю… - Ідіть до кінця.
- …що треба спробувати. - Будете?
Залюбки. Так.
Отак ведеш по колу.
«Рідкісні види спорту в різних країнах» з Чарлі та Юеном.
Довгий шлях рідкісного спорту.
Назад ведіть повільно.
Пробʼю мʼяч наскрізь.
Природжений талант.
Чарлі знайшов своє покликання.
МАРСЕЛЬ
Я випишу вам членство в клубі.
Ви знаєте, я недешевий гравець.
- Дякую. - Молодець.
Чудово.
- Ви молодець. - Дякую.
Юене.
Тут усе так серйозно.
Як я вам? Наче вже пів справи зроблено?
Постав ногу на середину підставки.
- А вона не там? - Ні. Ось де середина.
- Добре. - Добре.
- Вам треба… - Він тепер тренер.
Не з силою.
- Не з силою? - Ні.
Тобто Сила не зі мною? Це ви хочете сказати?
Не застосовуй Силу.
- Добре! - Ідеально.
Юене, прямо посередині.
- Молодець. - Це була Сила.
- Сила була зі мною. - Чудово.
Двоє природжених талантів. Стало на два гравці більше.
Ще двоє гравців. Так.
Дякую, хлопці, це прекрасно. Мені дуже сподобалося. Супер.
Залишаємося, граємо далі.
- Цікава ідея гри. - Аж кортить побачити.
Дивись, як далеко вони йдуть. На кілометри.
У захисті
треба пильнувати, щоб горнус не впав на землю
- до відбиття. - Ясно.
Глянь на ці вмʼятини. Це дерево.
Не дивно, що в них шоломи.
Так!
Монстрячий удар.
Вдалося. Кинув дошку в той бік.
Приємно познайомитися.
- Бережіть себе. Дуже дякую. - Бувайте.
Ми подивилися химерну спортивну гру.
Як вони вигадали ту палицю-батіг?
Хтозна.
Чудово, що вони цим аж горять.
Ми їдемо прямо додому, на північ до Кале…
РЕЙМС
…а вранці перетнемо Ла-Манш.
Нас вітає Франція.
- Ну от, Чарлі. - Чорт забирай. Ого.
Це остання країна перед поверненням додому.
Так. Це справді останній відрізок.
Так.
Франція, яку ми знаємо і любимо.
- Ого. Красиво. - Як гарно.
РЕЙМС ФРАНЦІЯ
Знайоме місто.
Я тут був 25 років тому.
Тут дивовижний готичний собор.
Зробимо зупинку, розімнемо ноги?
Давай.
Думаєш, це тут? Я не знаю.
- Скажи, супер? - Дивовижно.
Я їздив у шестиденний тур по Франції.
Памʼятаю фото свого байка на такому тлі.
Я не хотів спілкуватися,
тому вибрив собі повноцінний ірокез.
І пʼять днів зі мною ніхто не говорив.
Це було жахливо. Так самотньо.
Звідси дивишся, і це наповнює таким трепетом.
Монументально.
Зазирнемо всередину.
- Глянь на вітражі. - Так. І той край.
Який подвиг – побудувати таку споруду.
Здуріти, скільки тут хитромудрих деталей.
Так ретельно вирізьблені.
- Каменярам дозволяли різьбити… - Власні обличчя.
…це було щось типу підпису.
Тут коронували королів Франції.
Здуріти можна.
Свічка за Телше…
мою дорогу сестричку.
Що ж, поїхали.
Вперед і на північ.
«Кале». Перший вказівник на Кале.
Ти тільки поглянь.
Ми побачили Францію, якої не видно,
коли їдеш по автострадах.
Мені дуже сподобалося.
Але моя дупа задовбалася.
Хочу вже помити байк.
- Злити з нього всю оливу. - Так.
Там напевно буде шланг.
Однозначно.
Ну привіт.
Як тут красиво. Я серйозно.
Що ж…
Очманіти.
Як приємно.
Який чудовий нічліг на останню ніч.
Зауважте зміну.
Виявляється, воно біле.
Я думав, тут лише іржа.
Але то була поверхнева іржа.
І ніхто, зі мною включно, ніколи його не мив.
Гляньте, який білий.
Треба зробити його зіркою шоу.
Він – зірка.
Наша остання вечеря разом.
Я приготую пасту з пореєм. А ще в нас є яловичина.
Обсмажимо на сковорідці й покладемо в духовку.
Дивовижно, правда?
Це був не найдовший пробіг у світі,
але 50-річний байк витримав холод, спеку й дощ.
По-моєму, це неабищо.
Я йому страшенно вдячний.
Боже, який хороший байк.
Прямо суперський байк.
Я постійно… постійно…
Коли нікого немає поряд, я йду туди
і дивлюся на його профіль.
Бо він дуже гарний.
Цей байк – просто красень.
Минулі два з половиною місяці були неймовірні.
Ми так багато зробили.
І я тішився кожною хвилиною.
Суперово було кататися з Юеном,
коли він весь час у тебе за спиною,
коли ви дбаєте один про одного.
Дуже-дуже сподобалося.
Ідеально.
Краса.
Я вже їх підсмажив.
- А тепер вичавлюєш? - Вичавлюю.
Коли вичавиш і приготуєш сирий часник,
то іноді це міняє смак.
Смак може стати більш земляним.
- Я тепер завжди так робитиму… - Скуштуй.
…а молоду картоплю завжди варитиму
- з кропом. - Так. З кропом.
- Два моменти я засвоїв. - Треба дати їй відпочити,
- картоплі. - Так.
Ну от.
Кого поцілувати?
ВРАНЦІ
Зараз 6:30. Виїжджаємо о 8:00.
Їдемо в Кале.
Вертаємося до будинку Чарлі, там зустрічаємося з усіма.
ВІДЕОЩОДЕННИК
По мене приїде Мері.
Дуже чекаю зустрічі.
Щоб вона мене обняла.
А завтра
додому в Шотландію, де все почалося.
От і все. Останній день.
Змійка не застібається. В останній день.
Цікаво, що це було.
Як я тобі з білими щитками?
Ого. Я й не знав, що вони білі.
І я не знав. Думав, що іржаві.
- Ага. - Кумедно.
Усе ще не віриться, що це останній день.
Он воно. Море.
Це ж білі скелі Дувра. Правда?
- Так. - Правда?
- Так. - Ми так близько!
Мені дуже важко
згадати все, що ми робили в цій подорожі.
Це було щось екстраординарне.
Ми стільки всього встигли.
Усю цю довжелезну дорогу ми проїхали на 50-річних байках.
Це дуже довгий шлях.
Раніше я не бував у більшості країн, які ми обʼїхали.
Я ще не був у Данії.
Я теж не бував у Данії.
Ти бачиш, як довкола змінюється пейзаж.
Ми їдемо.
Гарна стіна снігу.
Ти відчуваєш природні стихії.
У лісі на мене нападали комарі й обливало дощем.
Моєї крові жадають.
Лишенько.
Ніч-фаворит у мене – це кемпінг на острові.
Нас там покинули.
Ми потрапляли в історії.
І знайомилися з непересічними людьми.
У цьому є якась пожива для душі.
Вжух.
Це технічний термін.
Треба бути відкритим до шляху.
Відкритим до того, що байк зламається
і ти застрягнеш на узбіччі.
Станете лицарем в осяйних обладунках?
То був дух подорожі. В цьому вся суть.
Поїхати на старих повільних байках,
щоб більше побачити, більше посміятися.
Саме так і сталося.
Супер!
Ідея доїхати на байках до твого дому така захоплива.
Кльова.
В усіх подорожах ми завжди фінішували деінде.
- Так. - А тепер ми
повертаємося через Євротунель у Британію.
Довгий шлях додому.
Заїжджаємо.
- Чудово. - Я ледь не впав.
Це було б ганебно.
Так. «Я недавно бачив Чарлі з Юеном.
Бачив, як Юен зарив носом. На дупу сів».
Стоячи рівно в поїзді.
Вітаємо в Англії.
Дякуємо, що обрали…
Ми вже на британській землі. Поїхали.
ФОЛКСТОН АНГЛІЯ
Тепер мусимо їхати зліва.
Боже мій. Зліва. Зліва.
БРІМО – КАЛЕ
Ми їдемо до будинку Чарлі в графстві Суррей.
Для мене це не кінець подорожі,
бо завтра я попрощаюся з Чарлі
і вже сам поїду в Шотландію.
БУДИНОК ЮЕНА
Ще кілька годин, і ми будемо…
- Біля твого дому! - Біля мого дому.
Але спочатку ми зустрінемося з байкерами.
ДОВГИЙ ШЛЯХ НА ПІВДЕНЬ 2007
Це вже традиція.
ДОВГИЙ ШЛЯХ НА ПІВНІЧ 2019
Спробуємо скоординувати всіх, хто прибуває.
Зараз чотири хвилини по першій.
Зазвичай тато вкрай пунктуальний.
А ось і він!
Молодці! Впоралися!
ТОНІ ТАТО РАСА
Ми чули, як ти виїжджав з-за рогу.
- Так? - Цей звук…
мотоцикла.
Приємно бачити в дзеркалі стільки байків.
Ці хлопці – мотоциклісти.
Юен розповідав про те, як він знімався у фільмі
і йому заборонили їздити на мотоциклі.
Він каже: «Просити мене не їздити на мотоциклі –
це як просити не слухати музики».
Ось хто такі ці хлопці.
Памʼятаєш поїздку в Нью-Йорк?
ДОВГИЙ ШЛЯХ НАВКОЛО ЗЕМЛІ 2004
Памʼятаю сильне відчуття, що загубив тебе
- у натовпі. - Так.
Спільні поїздки з Чарлі –
те, що мене єднає тільки з ним і більш ні з ким.
Він у моєму дзеркалі, а я – в його.
Це так звично.
Ми так подолали багато тисяч кілометрів доріг.
Старіючи,
стаєш уважніший до того, з ким проводиш час.
Юен – з таких людей.
Є щось у тому, щоб знов стати хлопчиськом,
ганяти на байках, як підлітки, зустрічати друзів на вулицях
і просто тусуватися.
Тільки вже дорослим.
У мене був застій, до зйомок «Довгого шляху навколо Землі».
Памʼятаю, я думав, що не виправдав надій сімʼї.
Тому я дуже вдячний за знайомство з Юеном.
- Поїздка супер. - Так.
Так. Дякую, Юене. Було дуже цікаво.
Тобі дякую.
Чарлі, дорога до твого дому веде через пів світу,
це вже точно.
Пропоную наступного разу їхати по магістралі: А1, М1.
Чи М6.
Ось моя підʼїзна дорога.
Не може бути.
Усім привіт!
Привіт!
Погляньте на мою красуню-дружину.
Ох, ох…
Де Мері?
Це ж треба.
Це був дуже довгий шлях.
Я люблю тебе.
Радий тебе бачити.
Привіт, люба.
- Ми приїхали. - Боже мій!
Привіт, тату. Радий тебе бачити.
Я тебе цілий ранок чекав. Цілий день.
ДЖОН БАТЬКО ЧАРЛІ
Тату, ти такий гарний.
Дуже гарний.
Татку!
- Тату? - Тату. Гляньте.
- Менше, ніж я думала! - Ух ти!
На фото було більше.
- Я перша, а ти друга. - Чому вона перша…
Я ще не був у Чарлі вдома.
ВРАНЦІ
Я сяду на байк і поїду в Шотландію, але через Манчестер,
де в мене є план, щоб не їхати всю дорогу на байку.
Назад у прекрасну Шотландію!
Мій друг Кріс збирає «фольксвагени-жуки».
Тому я поставлю цей байк на причіп
і вже до ночі будемо вдома!
Подзвоню Юенові, спитаю, як він там.
Не відповідає.
Усе скінчено.
Чарлі.
Ну що, як там у тебе?
Я теж за тобою скучив.
Вгадай, що зараз іде.
Дощ.
Манчестер.
Яка гарна картина!
Два місяці не сидів за кермом.
- Два місяці? - Хоч би не розучився.
Шотландія! Шотландія!
ВІТАЄМО В ШОТЛАНДІЇ
Відбиток не розпізнано.
Додому не пускають, бо не можна.
Відбиток розпізнано.
ВРАНЦІ
Натисни отут. Сюди. На цю кнопку натисни.
Переклад субтитрів: Олена Любенко