Okay, første spørgsmål.
Er du for rig?
Det er underligt,
at der er folk, der har en milliard, ti milliarder, hundrede milliarder.
Det er utroligt mange penge i forhold til det personlige behov.
Da jeg var ung, kiggede jeg på Forbes-listen,
og det fascinerede mig, hvordan samfundet fungerer…
DE RIGESTE I AMERIKA
…med ejendomsformuer, bankformuer.
Der er mange Wall Street-folk på.
Hvorfor er det en kilde til rigdom,
og hvor meget af rigdommen er generationsbestemt?
Jeg kan huske, at nogen sagde til mig:
"Tror du, du nogensinde kommer på listen?"
Jeg tænkte:
"Måske ville mit software og mit arbejde få mig på listen."
Det troede jeg ikke de første år,
men det viste sig, at jeg tog fejl.
Bill Gates er den næstrigeste i landet med 4,2 milliarder dollars.
Bill Gates, den rigeste mand i landet…
Er det et "ja" eller et "nej"?
KAN MAN VÆRE FOR RIG?
Det er skørt, at vi har milliardærer.
Det er en enorm rigdom,
og det ville være absurd at prøve at bruge den.
Pengene skal gives tilbage til samfundet, ikke bare bruges.
Når der stadig er afsavn i et rigt land som USA,
er vores sociale sikkerhedsnet ikke finansieret, som det burde være,
men jeg synes ikke, at forbyde rigdomme over en vis størrelse
er den rigtige måde at gøre det på, men jeg er jo også partisk.
Selvom jeg forstår, hvorfor nogle mennesker har det sådan,
så det er en god debat.
Når vi ser store teltlejre ved vores motorveje,
udmattede sygeplejersker i metroen,
fattige børn i suppekøkkener,
så er det spørgsmål, vi må stille:
FORFATTER OG SOCIOLOGIPROFESSOR
"Hvem gavner det?"
I Amerika er der vindere, fordi der er tabere,
og ingen har vundet mere end de ultrarige.
Den rigeste procent af amerikanerne ejer 40 procent af landets rigdomme.
Der er over 38 millioner amerikanere, som ikke har basale fornødenheder,
så hvis Amerikas fattige grundlagde et land,
ville det være større end Australien.
En milliard dollars er tusind millioner dollars,
og vi har milliardærer, som har 200 milliarder.
De har 200.000 millioner,
mens vi har børn, som ikke har noget sted at bo.
Det er sindssygt.
I en perfekt verden findes milliardærer ikke.
HISTORIKER OG FORFATTER
Man kan argumentere for,
at eksistensen af en milliardær er en politisk fejl,
især når man ser, hvad de fleste milliardærer gør.
Nå, men…
MILLIONÆRER ER PROBLEMET
…der er mange måder at udøve magt med den rigdom
til at påvirke valg og alt muligt.
PENGE ER IKKE TALE
Så hvis man skaber et samfund, hvor der er så meget rigdom
hos så få mennesker, kan man ikke kalde det et demokrati mere.
DEN ENE PROCENT FLÆNSER OS
Folk, der synes, vi bør afskaffe milliardærer, tager fejl.
SPIS DE RIGE
De forandringer ville ødelægge økonomien,
for man skulle bygge et nyt økonomisk system,
og vi ved ikke hvordan.
Folk vil skabe et egalitært samfund,
men når man ser på mere egalitære samfund,
så har de også milliardærer, og nogle gange har de mange af dem.
Der er milliardærer i Japan. Der er milliardærer i Frankrig.
Der er milliardærer i Skandinavien.
Hvor mange milliardærer er der i verden?
Det er ikke et stort antal mennesker, og man kan sige:
"At have en milliard dollars er skørt."
Men man må også indse, at det ikke er problemet.
Det er et symptom på noget fantastisk. Det er den amerikanske drøm.
Det er det, der gør Amerika til noget særligt.
Jeg gør det her, nu vi taler om penge.
Okay.
Det er vist kun ti. Er det rigtigt?
SØSTER
Vores forældre fik os til at spille spil. Vi konkurrerer ikke med
at sammenligne vores arbejdsresultater med hinanden.
Det ville være svært.
Du vinder. Okay.
Men vi konkurrerer i mange familiespil.
Husker du, da han var på toppen af de 400?
-Er det Forbes 500 nu? -400.
Så var det lidt sjovt, når det udkom hvert år:
"Er han stadig i top?"
Det var interessant,
og det var vores konkurrerende natur, der var en del af det.
"Okay, godt. Stadig i top."
Så gav jeg penge væk for at undgå det.
-Han prøvede at komme væk fra toppen. -Du kunne ikke lide det.
Det var en del af vores families etos.
Jeg kan huske, da du flyttede tilbage til Seattle med Microsoft,
sagde mor til dig i en tidlig samtale:
"Hvordan vil du give tilbage til samfundet?"
-Ja, til brudefrokosten. -Ja.
Hun sagde… Citerede…
"Enhver, som har fået meget, skal der kræves meget af."
Du har talt om, at du vil af milliardærlisten.
Nej, jeg siger ikke, det er forfærdeligt at være på listen.
Jeg gør det bare klart, at det ikke er positivt.
Verden ville være bedre,
hvis milliardærerne frivilligt valgte at give flere penge væk.
Hvis jeg ikke gav penge væk,
ville jeg have mange flere penge, end jeg har i dag.
Jeg ser mig selv som en studerende, der forsøger at komme til bunds i tingene.
I 1990'erne, da jeg var ved at blive utroligt rig,
studerede jeg de store erhvervsmænd.
STIFTER AF STANDARD OIL
Hvad gjorde Rockefeller?
Carnegie sagde; "At dø rig er at dø vanæret."
STIFTER AF CARNEGIE STEEL
I år 2000 gav jeg den første gigantiske gave på 20 milliarder dollars.
Når man besøger fonden, står der: "Alle liv har samme værdi."
Det er det drivende værdisæt i det arbejde, vi udfører.
Vores største fokus i USA er uddannelse,
bedre pensum, bedre læreruddannelse.
Vi arbejder også med global sundhed.
Det er komplekse problemer,
men vi var glade for at tage over en milliard om året
og sørge for, at den blev brugt godt.
Jeg er stor fortaler for, at de rige bør give tilbage for at reducere ulighed,
både her i landet og i hele verden.
Vi har nok rigdom, så vi kan gøre det markant bedre.
Vi begge er stolte af,
at USA kalder sig landet med lige muligheder,
men som kapitalismen har udviklet sig,
er mulighederne ikke så lige, som vi måske gerne vil have.
Jeg er nysgerrig omkring, hvordan USA bør mindske uligheden?
Jeg tror desværre, vi bevæger os i den forkerte retning.
Vi har den absurde situation,
at tre personer, hvor du er en af dem,
ejer mere end den nederste halvdel af Amerika.
Det minder mig om for 150 år siden,
hvor Ruslands zar eller kongerne i Europa havde al denne rigdom og magt
på grund af den guddommelige ret:
"Gud sagde, du kan eje alt og have al magten.
Det sagde Gud." Jeg kan ikke se en krone på dit hoved.
-Du er ikke Kong Bill. -Der fik du mig.
Men vil du gå så langt som at have love, der stopper eksistensen milliardærer?
-Hvordan ville du gøre det? Okay? -Ja, det ville jeg.
Du er jo en meget innovativ fyr.
Fortjener du økonomisk belønning for det? Ja. Hvor meget?
Kan du klare dig med en milliard?
Kan du brødføde familien? Sandsynligvis.
Betale huslejen? Måske.
-Jeg vil ikke hakke på dig. -Okay.
Vi har multimilliardærer i hele verden,
og med den rigdom får man stor magt.
Er det acceptabelt? Nej. Hvis du spørger mig:
"Synes du, vi skal eliminere begrebet milliardærer?" Ja.
Jeg er bekymret for det, jeg vil kalde ekstrem kapitalisme,
og det er den utrolige koncentration af rigdom og magt
i hænderne på få, og hvad det betyder for vores samfund.
Virker systemet efter din mening?
Virker det?
Hvad synes du?
Jeg tror meget på, at kapitalisme er en del af løsningen.
Kapitalismen skaber al denne frihed til innovation og mobilitet,
og i et land som USA, hvor vi ikke tror på aristokrati,
er vi stolte af idéen om indkomstmobilitet.
Det er idéen om at skabe lige muligheder,
så folk er mobile
og ikke sidder fast baseret på, hvordan det gik deres forældre.
Da jeg voksede op, var jeg en sund hvid dreng
i en familie i den øvre middelklasse med adgang til en fantastisk uddannelse,
som gjorde det muligt for mig
at gå på et godt universitet og starte en forretning.
Jeg var utroligt heldig med miljøet og timingen i USA.
Han droppede ud af Harvard og stiftede et softwarefirma med en ven,
da han var kun 19 år gammel.
Det er den rigeste mand på Jorden.
Jeg gik ind for en vis sparsommelighed,
men jeg købte mig en Porsche, da jeg var 19.
Så for en i min position, med min mobilitet,
var muligheden for at vælge et erhverv og klare sig godt utrolig høj,
men for kvinder,
folk med helbredsproblemer, folk, der ikke var hvide,
var nogle af de muligheder der ikke,
og vi har gjort fremskridt på de områder,
men ikke i nærheden af niveauet, den amerikanske drøm har en ambition om.
Vi skal give vores unge mennesker en levedygtig løn.
Ja!
I dag har vi fået nok.
1,2 millioner arbejdere er gået fra jobbet, fra industrien,
og siger stop. Vi kommer ikke tilbage, medmindre…
-Præcis. -Ja!
Arbejdere i Chicago er på nippet til at få en stor lønforhøjelse.
De får ni dollars i timen plus drikkepenge,
men byrådet kunne tvinge arbejdsgivere til at betale det samme som andre,
næsten 16 i timen.
I USA er der mindst to løntrin.
Der er en føderal minimumsløn på syv dollars og 25 cent
og en underminimumsløn for arbejdere, der får drikkepenge.
Underminimumslønnen varierer afhængig af staten.
Føderalt er det to dollars og 13 cent i timen.
Det er mennesker,
der overvældende er kvinder, uforholdsmæssigt mange farvede kvinder.
Det højeste antal enlige mødre af alle erhverv,
og tre gange gange så mange er under fattigdomsgrænsen.
-Dobbelt så mange madkuponer. -Vi vil have fair løn…
Men i de sidste 15, 20 år,
har der været en utrolig gruppe sorte kvindelige ledere i One Fair Wage
i Chicago, som kæmper for at få en fuld mindsteløn med drikkepenge oveni.
Pengene er ikke nok.
Drikkepengene er ikke altid de samme.
Nogle morgener går jeg hjem med mellem 80 og 150 dollars.
Nogle dage går jeg hjem med 40 dollars.
Du har sagt, at du tjener 15.000 dollars om året.
Om året.
-Det er derfor… -Med understøttelse.
Du får understøttelse. Hvor ofte så du dit barn?
Da jeg vækkede ham og sendte ham i skole.
Det var min eneste mortid, og det varede i to år.
Godmorgen, allesammen og borgmester.
I dag er de fleste arbejdere, der lever af drikkepenge, kvinder som mig.
At leve af drikkepenge betyder, at vi aldrig ved, hvor meget vi får.
Så hvis vi kan få en ordenlig løn, ville det være godt.
Tak, og det var alt, jeg ville sige, borgmester.
Når alt kommer til alt, har vi med kapitalisme at gøre, okay?
De har brug for os højere oppe.
Hvert år stiger leveomkostningerne, og vi må blive i branchen,
og vi må blive ved og stadig være afhængige af offentlig understøttelse,
så det er ikke fair, og de skal betale os ordenligt,
og hvis de ikke gør det, vil de tabe.
I Amerika vil vi gerne have, at alle har visse basale ting.
Et sundhedsvæsen, anstændig uddannelse, anstændige boliger,
og hvordan designer vi de rigtige systemer,
så vi kan hæve det basale niveau, som alle har til rådighed?
-Hej, senator. -Hvordan går det?
-Tak for at være med. -Ja. Godt at se dig.
Det handler om regeringen
og den private sektors rolle, som du har tænkt på hele livet,
og USA er det rigeste land, men der er langt til vores ideal.
Ingen tvivl om det.
Vores frie markedsøkonomi, kapitalismen,
har skabt ekstraordinær rigdom.
Det er ikke perfekt, men bedre end andre alternativer,
vi har set i verden.
Mange har levet i fattigdom
under socialisme, kommunisme, i hundredvis af år.
De har endelig fået en slags fri markedsøkonomi.
Kina gjorde det, og interessant nok
kom hundrede millioner mennesker ud af fattigdom.
Man kan se på USA's afvejninger mod Europas,
hvor de har en mindre dynamisk økonomi,
men nogle ville foretrække, at vi var mere som Europa.
Hvordan ser du afvejningen?
Hvis man sammenligner den vitalitet og vækst,
som findes i USA, mod den i Europa, må man sige:
"Det ser ud til, at USA har bedre styr på tingene."
Når de mest innovative mennesker i verden
overvejer at starte en virksomhed,
så tænker de på USA.
Når man ser på milliardvirksomhederne, så er de næsten alle her i USA.
Enhjørningerne er alle amerikanske virksomheder.
Hvorfor det? Vi har ens hjerner.
Jeg tror, risikotolerancen her er større.
Vores konkurslovgivning, finansielle system
og mulighederne, iværksættere får,
skaber et miljø med risikovillighed og innovation,
som har ført til alle mulige succeser,
og hvis man vil have folk ud af fattigdom
og få bedre muligheder,
er der nærmest ingen stærkere eliksir end vækst.
Hvis økonomien vokser,
hvis nye virksomheder starter op og ansætter flere folk,
skaber det muligheder for folk til at komme ud af fattigdom.
Socialisme var et fantastisk system til at gøre folk lige fattige.
SKRIBENT OG FORFATTER
Kapitalisme gør folk uligt rige.
I hele menneskehedens historie
er de lande, der trivedes, dem, der har haft mest flow.
Flow af idéer, flow af kapital, flow af mennesker og flow af magt.
Lad os huske, hvordan økonomier vokser.
Om det er Henry Ford med Model T eller Bill Gates med Microsoft.
Alt, der skaber gode jobs, hjælper både den lille og den store.
Det hæver gulvet.
Det hæver også loftet, og regeringens politik bør sætte ind
for at mindske afstanden mellem det stigende gulv og det stigende loft
ved at investere mere i offentlige goder.
Massetransport, offentlige parker, offentlige skoler
er fundamentet for et sundt, demokratisk, kapitalistisk samfund.
-Goddag. -Hej.
Hej.
-Hej. -Godt at møde dig.
Det er Connor Maxwell.
Lad os komme i gang.
I Bill and Melinda Gates Foundation er vi meget interesserede i
udfordringen med økonomisk mobilitet,
og jeg har fundet ud af, at for at forstå disse udfordringer
må man tale med folk, som har udviklet ekspertise
gennem deres egne erfaringer.
Michael, Ariana og Lashana har udviklet ekspertise
i jobtræning, udslusningsprogrammer og iværksætteri.
I har alle tre haft store udfordringer under jeres opvækst,
som påvirkede jeres muligheder,
så vi vil gerne høre om jeres rejser. Hvordan lyder det?
Cool? Michael, skal vi begynde med dig?
Ja. Det var hårdt at vokse op.
Jeg mistede begge mine forældre til fængslet i en tidlig alder,
og jeg blev også fængslet i en ung alder.
Jeg blev fængslet, da jeg var 15.
Femten? Wow.
Jeg blev ikke løsladt, før jeg var 28.
Otteogtyve?
-Otteogtyve, ja. -Wow.
Det var et vigtigt øjeblik i mit liv,
men da jeg blev løsladt, var der ikke mange udslusningsprogrammer,
hjælp til at finde job
eller selv den simpleste hjælp til at lave et CV.
Hvad gjorde de, da du kom ud, for at hjælpe dig med det næste skridt?
To hundrede dollars i døren.
Det var det.
En, jeg var fængslet med, sagde: "Du burde prøve at køre lastbil."
Min søn hørte det og sagde: "Det ville være cool. Gør det."
Sådan.
Han er spændt på at tage på roadtrip til sommer.
Godt. Ariana, vil du dele lidt om din baggrund?
Ja.
Jeg er en af de ældste fire søskende.
Jeg voksede op i et voldeligt hjem.
Da jeg var seks eller syv, løb vi tør for ressourcer,
så vi flyttede til East Oakland,
og det er ikke det mest ressourcestærke område.
Fattigdom er ofte forbundet med dollars og cents,
og vi taler ikke om det mentale, det kan gøre ved et menneske.
Min mor arbejdede konstant.
Hun havde flere jobs af gangen.
Manglende ressourcer, især penge,
påvirker al ens gøren.
Det påvirker, hvor man bor,
om man har adgang til dagligvarebutikker,
og om man har adgang til bil, skoler.
Det gennemsyrer alle aspekter af ens liv.
Det skaber i sig selv en traumatisk reaktion.
Det ender med, at man er i en konstant overlevelsestilstand.
Man kan ikke se fremad og planlægge fremtiden,
for man er bekymret for aftensmaden.
Så når man tænker på overlevelse,
kører hjernen hele tiden.
Man har ikke tid til at planlægge for fremtiden.
Man har ikke plads til at drømme.
Ulighed er meget svært,
for det handler ikke kun om indkomst,
men også om livskvalitet.
At vide hvor mit næste måltid kommer fra.
At vide at jeg har husly i nat.
Jeg har en chance for at give mine børn en uddannelse.
Vi vil være et land, hvor folk starter deres egen virksomhed,
får succesoplevelser og ikke er fanget i et system, hvor de
lider afsavn.
Jeg kan lide ordet "ulighed",
fordi jeg synes, ironisk nok, at det er et inkluderende ord.
JOURNALIST
Det fremmaner et forhold
mellem folk på toppen og dem, der kæmper for at overleve.
Vi er alle i dette fælles spektrum,
som også inkluderer milliardærer,
og det er én nation.
Hvordan lukker man hullet mellem det, man har, og det, man har brug for,
for ikke bare at overleve, men at komme frem i Amerika?
Kløften bliver større og større,
men når vi taler om dette problem, om det er ulighed eller social…
Er det en…
En BLADE-helikopter på vej til Hamptons.
-Seriøst. -Det er fredag.
Åh gud.
Folk tænker, at det er et uløseligt problem,
fordi der er så mange aspekter i det.
Vi kunne se på det som et sundhedsproblem.
Omtrent en tredjedel af landet har ikke regelmæssig adgang til lægehjælp.
Det er et uddannelsesproblem
med kvaliteten af uddannelse, man er berettiget til at modtage,
og det er et indkomstproblem.
Vi skal bare zoome lidt ud,
og så ser vi, at forskellene er forbløffende.
Hvis du har en medianløn
i et land som Holland eller USA,
så er du allerede en af de rigeste 5 procent i verden.
Mere end halvdelen af verdens befolkning lever for mindre end syv dollars om dagen.
Men der er også ulighed i uligheden.
Meget ofte er der en kønsopdeling.
Meget ofte er de samfund sorte og brune.
Problemerne med race og klasse er ikke de samme,
men de overlapper.
Vi ser igen og igen,
at de ideologier er flettet sammen.
Fagforeningernes succes
og relativt høje lønninger i midten af det 20. århundrede,
men raceadskillelse forhindrer sorte i at have adgang til det.
KUN FARVEDE
I øjeblikket har en hvid medianhusstand omkring ti gange så meget rigdom
som en sort medianhusstand.
En af de mest bemærkelsesværdige ting, vi så midt i pandemien,
var at de samme samfund blev uforholdsmæssigt påvirket
af forskellige dødelighedstal
og politivold på et uforholdsmæssigt niveau,
så der er en racemæssig sammenhæng i denne dynamik,
som forstørrer det overordnede problem med ulighed i samfundet.
Jeg synes ikke, vi har fundet en god måde at løse det på,
men USA har da gjort det godt.
Vi havde New Deal.
Vi indførte Social Security, Medicare, Medicaid og den slags,
og vi skabte en socialdemokratisk stat i Amerika,
og de, der forestiller sig USA
som en hyperkapitalistisk ødemark, tager fejl,
men at skabe et mere ligeværdigt samfund med et grundlæggende eksistensniveau
har mange lande gjort godt.
Vi har gjort det mindre godt og må gøre det bedre.
Måske er det bare min optimisme, men i vores levetid,
med fremskridt i samlet rigdom, sikkerhedsnettet og uddannelse,
er vi kommet igennem mange svære udfordringer.
Tror du, vi fortsætte med at gøre fremskridt i det?
I dag er der kulturkampe
og dæmonisering af folk på tværs af gangen.
Så politik, som hjælper folk med at komme ud af fattigdom,
er blevet nedprioriteret.
Jeg tror, vores politiske partier kigger sig lidt omkring.
De ved ikke, hvor de skal hen.
I mit parti har næsten to tredjedele ingen universitetsuddannelse.
Det er folk, som, jeg formoder, ønsker en højere mindsteløn,
men det republikanske partis ortodoksi har i lang tid været:
"Hæv ikke mindstelønnen." Det siger virksomhederne.
Hvad skal vi så gøre?
Den forvirring har til en vis grad været ansvarlig
for manglende fremskridt i nogle af de udfordringer, vi har,
så vi må løse det problem.
Betyder det ændringer i skattepolitikken?
Absolut. Der er uregelmæssigheder i vores skattepolitik, som burde justeres.
Skal vi skære ned på nogle ting, vi bruger penge på? Absolut.
Det er det vidunderlige ved historie.
Det giver lidt perspektiv på, hvad der er muligt,
for nogle gange siger folk: "Højere skatter? Det er umuligt.
Det er aldrig blevet gjort." Faktisk…
I 50'erne og 60'erne var skattesatserne oppe på 80, 90 procent for de meget rige.
Væksten har aldrig været så høj som i 50'erne og 60'erne.
Der var en enorm mængde innovation,
og der var faktisk en nedgang i innovation i 80'erne og 90'erne.
Vi har brug for investeringer i almenvellet.
Det er demokrati, ikke?
Skatter er vores kollektive investering i almenvellet.
Det er underligt, at tendensen i USA har været at reducere skatterne,
men jeg undrer mig over, at de rige ikke beskattes væsentligt mere.
Hvis man hæver skatten lidt,
burde der være nok til at styrke sikkerhedsnettet,
som ikke er så velfinansieret, som jeg ville ønske…
Andre ville måske gå endnu længere, end jeg ønsker.
Du og jeg er nok enige om, at skattesystemet er et vigtigt redskab
til at moderere, hvad kapitalismen gør,
hvor man har ekstreme vindere som mig,
så med det skattesystem, jeg ville gå efter,
ville de rige have omkring en tredjedel så meget.
Jeg ville selvsagt gå meget længere.
Din ven Warren Buffett understreger,
at hans effektive skattesats er lavere end hans sekretærs.
Det er ikke, hvad det amerikanske folk vil se.
De vil se, at de rige betaler deres del af skatten,
men vi har et politisk system,
som desværre repræsenterer de riges behov
mere end almindelige amerikaners behov.
De laver spørgeskemaer om lykke.
-Har du set dem? -Ja.
De finder lande, hvor folk har økonomisk sikkerhed,
som i Skandinavien, hvor Danmark eller Finland er i toppen.
Hvorfor? Det er, fordi folk ikke skal håndtere stressen
ved at brødføde deres børn, sundhedspleje eller børnepasning.
Hvis man fjerner det økonomiske stress, hvis jeg siger til nogen:
"Du skal ikke bekymre dig om at brødføde din familie eller sundhedspleje."
Tak. Gør det deres liv perfekt? Nej.
Vil det lette deres stressniveau, skabe mere lykke og sikkerhed?
Det tror jeg.
Jeg tweetede for nylig, at jeg betalte meget i skat,
og det var jeg stolt af.
Noget af det mest patriotiske, man kan gøre som en amerikaner,
er at blive stinkende rig, skabe masser af jobs,
investere i din virksomhed og andre, og så betale din skat.
Jeg er den heldigste skiderik i verden,
og når jeg skriver checken til skattevæsenet
på hundrede millioner dollars,
kan jeg ikke lide det, men jeg er stolt af det,
for vejene, militæret, politiet, lærerne, Medicaid, Medicare
er en stor del af, hvor vores skattepengene går hen,
og jeg føler, jeg har givet noget tilbage.
Folk siger, der ikke er nogen magisk løsning,
når det kommer til at løse uligheden.
Jeg vil gerne udfordre den idé.
Jeg tror, der i bred forstand findes en magisk løsning.
Det er ting som børnehaver,
sociale boligbyggerier, levedygtig løn, selv ting som universel borgerløn.
Vi skal have en mindsteløn. Vi kan slippe af med fattigdommen.
Når der er snak om sådanne indgreb,
siger man: "Det koster for meget."
USA brugte utroligt mange penge på velfærdsprogrammer sidste år.
Problemet med den tankegang er,
at det antager, at ved ikke at investere i disse dyre programmer
sparer vi penge, men det gør vi ikke.
Vi betaler for fattigdom hver dag
med reduceret produktivitet på arbejdsmarkedet
i form af øgede omkostninger til kriminalitet og sundhed.
Sociolog Mark Rank vurderer,
at prisen for børnefattigdom i Amerika er omkring en billion dollars om året.
Et andet problem er, at der er mange programmer,
som er meget vigtige og hjælpsomme for mange, der har brug for dem,
men vi gør det ikke nemt.
Faktisk gør vi det svært at få ydelser.
Selv dem, loven siger, du har ret til.
Bill, du kender Earned Income Tax Credit. Det er ikke nemt at få.
Dette er en selvangivelse på to sider,
og dette er vejledningen på flere hundrede sider,
som følger med denne tosiders formular.
Så vi vil se, om du kunne hjælpe en person med at ansøge om Earned Income Tax Credit.
Bill, jeg giver dig en blyant for en sikkerheds skyld.
Earned Income Tax Credit er det vigtigste skattefradrag
for husholdninger med lav- til mellemindkomster.
Det kan være tusindvis af dollars.
Den anses for at være det største program mod fattigdom i landet.
Så det er utroligt vigtigt at beregne det korrekt.
Vi starter med et eksempel. Det her er Maria Johnson.
-Flot billede. -Ja.
Hun er enlig forælder til to børn.
Hun har to jobs. Flere jobs, flere børn.
Hvis du har spørgsmål…
Earned Income Tax Credit.
Alle de penge, der ikke bliver ansøgt om hvert år,
er omkring 17 milliarder dollars.
"Kirkemedarbejder, præste…" Åh gud. "Udsendelse."
Den samlede støtte, der ikke bliver ansøgt om hvert år,
er over 140 milliarder dollars i bistand.
Vi har givet programmerne administrative byrder.
Det burde være lige så nemt
at ansøge om arbejdsløshedsforsikring eller madkuponer,
som det er at tage min telefon og bestille fuglefrø eller noget
og få det leveret dagen efter.
-Svaret er "nej". -Okay. Wow, det er utroligt.
Er du sikker på, at du har udfyldt det korrekt?
Der er jo mange penge på spil.
Jeg er 80 procent sikker på, at jeg har gjort det rigtigt.
Jeg giver dig papiret, så du kan sammenligne det med dit.
Jeg var 5.000 dollars fra. Ups.
Jeg er vant til de formularer, men de er komplicerede.
Altså, man springer rundt og læser definitioner.
-Ja. -Åh gud.
Plus at have to jobs og opfostre to børn.
-Tvillinger. -Opfostre tvillinger.
Hvordan skal en fattig person håndtere
statsprogrammer og føderale programmer, der er meget komplicerede?
Med mange af de programmer
er det mindre end halvdelen af de berettigede, der bruger dem.
Man kunne sige, at det er den halvdel, der nok har mest brug for det.
Det er svært, især når det er kritisk bare at få det nødvendige.
"Således."
Jeg har aldrig talt med min bror om skatter.
-Jeg har talt lidt med Kristi. -Det håber jeg.
Kristi ordnede faktisk min skat.
Hvad er stillingen?
Den står 82, 97 og 93.
-Wow. -Du er foran.
Jeg har kun vokaler nu.
Så det er dig, der har holdt på dem.
Ja, Kristi og jeg er meget ens. En forskel mellem os er,
at jeg er blevet forkælet og har været heldig med så mange ting,
men jeg har altid været optimistisk.
For en iværksætter er det sådan, man får succes.
Det er meget nyttigt.
Især hvis det går godt, bliver det forstærket endnu mere.
-Hvor står du i det? -Midt imellem jer.
-Ja. -Ja.
Uden hans optimisme
kunne han ikke fortsætte med al den filantropi,
for det føles overvældende.
Hans hjerne fungerer sådan, at han tænker,
at han har en idé om, hvordan disse ting kan løses.
Så når vi andre tænker, at det er håbløst, så har han en plan.
Sidste sommer offentliggjorde Warren Buffett, Bill og Melinda Gates
deres idé om Giving Pledge.
De beder Amerikas milliardærer om
at give mindst halvdelen af deres formuer væk.
Warren, Melinda og jeg fandt sammen med folk, som var store filantroper,
og holdt nogle middage, hvor vi talte om:
"Hvordan valgte du dine sager? Hvorfor er du dedikeret?
Hvorfor tror du, at mange andre ikke er?"
Det stod klart, at man er lidt isoleret i filantropi.
Det tvinger dig til at tænke på din død, dit testamente
og alle disse emner, der ofte er nemmere
at ignorere og tænke på senere.
Hvad betyder det at skrive under?
At de vil give de fleste af deres penge væk…
-Eller nogle… -Størstedelen.
Af dem, der har sagt ja, vil mange give 99 procent væk.
At bede velhavende om at give mindst halvdelen væk
virkede overraskende godt.
Det blev tydeligt, at der er mange, som ser deres formue som dynastisk,
så de vil give den videre til deres børn.
Og så er der mange,
der skal overveje, hvem der egentlig giver den væk.
De, der har tilsluttet sig, har lært af hinanden,
inspireret hinanden, og vi håbede, der ville være dusinvis,
og nu er vi oppe på over 300 mennesker.
Ved at give sin rigdom væk, giver Bill Gates
sig selv en indkomst- og formueskat.
Han stiller et interessant spørgsmål:
"Skal han beslutte, hvad han vil gøre med sine penge i stedet for regeringen?"
Der er argumenter på begge sider.
Men problemet er,
at mange milliardærer ikke handler som Bill Gates.
Enten gemmer de deres penge, ellers giver de dem til ting,
der ikke nødvendigvis er til almenvellet.
Nogle siger: "Milliardærerne giver meget tilbage."
Jeg er ikke imponeret.
Mest milliardærfilantropi handler om at sætte sit navn
på en flot universitetsbygning eller et museum. Det er forfængelighed.
Selvfølgelig har velgørenhed et ego-element i det,
men i sidste ende må man spørge:
"Forbedrer det virkelig samfundet?"
Hvad med en milliardær som Bill Gates?
Bill and Melinda Gates Foundation har reddet millioner af liv.
Jeg tror ikke, nogen kan benægte det, men på den anden side
vil jeg hellere have en verden, hvor velfinansierede regeringer
gør arbejdet, som disse få filantroper gør.
Gates Foundation finansierer banebrydende og eksperimenterende foretagender,
som offentlige myndigheder, der er skatteydernes, måske ikke gør.
Indien er et meget vigtigt sted for vores arbejde.
Vi har kunnet arbejde sammen med regeringen,
fordi de deler målet om at reducere uligheden og løfte folk op.
Det var tydeligt, at vi kunne finde folk,
som allerede viede deres liv til disse problemer,
finansiere dem og sætte ambitiøse mål.
Bill, vi har set på uligheden i Indien,
og kvinder har ikke samme adgang til mulighederne.
Et af nøgleprogrammerne, som regeringen har rullet ud,
er selvhjælpsgrupper.
Det er grupper på ti til 20 kvinder i landsbyen.
De deler informationer og udvider deres adgang til markeder,
adgang til banktjenester.
Vi ser mange kvinder starte en mindre virksomhed.
I dag har vi 90 millioner kvinder organiseret.
De har sammen sparet seks milliarder dollars op.
Hvorfor tog du lånet?
Til min gård.
Vi tror, at hvis vi kan fortsætte med at udvikle denne type virksomheder,
kan vi skabe 50 til 75 millioner jobs
i Indiens landområder i den nærmeste fremtid.
-Vi er Indiens kvinder. -Vi er Indiens kvinder.
-Vi er ikke blomster, men gnister. -Vi er ikke blomster, men gnister.
Der er stadig forfærdelig stor ulighed,
men vi har gjort forbløffende fremskridt på det område.
Vores bevidsthed om de dårlige ting er så stor,
at folk ofte bliver overbevist om, at verden bliver værre.
Så jeg siger nogle gange:
"Et øjeblik. Lad os lære af de sager, hvor vi har gjort det godt,
og de utrolige fremskridt, som vi har gjort."
10. OKTOBER 2023
I dag er enden på underminimumsløn i Chicago.
Seksogtredive for.
For få timer siden stemte byrådet for at afskaffe det system.
Sagen er afsluttet.
Det var første gang i mine 22 års organisering,
at vi så de fleste lovgivere sige:
"Nej, vi må stå sammen med arbejderne."
Loven i Chicago betyder, at disse arbejdere kan forsørge sig selv,
og de offentlige ydelser vil falde.
Det er et historisk øjeblik.
Og det er på alle niveauer,
fra højt betalte skuespillere til lavt betalte restaurantarbejdere.
Folk rejser sig og kræver mere.
Hvad betyder det?
Det kan være enden på lavtlønnet arbejde, som vi kender det nu.
Når man ser på den lange række af spørgsmål,
ser man faktisk, at ulighed ikke er statisk.
I 1964, da Johnson-regeringen indledte krigen mod fattigdom,
var fattigdommen ti år efter halvdelen af, hvad den var i 1960.
Det gjorde en stor forskel.
Hvis så meget blev udrettet mod alle odds, er en stor årsag,
fordi normale amerikanere
lagde pres på lovgiverne og rejste spørgsmålet i offentligheden.
Det betyder, at den bedste måde at udrydde fattigdom på
er at stå sammen og kræve det.
Det har brug for og kræver opmærksomhed
fra de klogeste mennesker og de mest magtfulde mennesker.
Ikke kun aktivister på gaden, men milliardærer som Bill Gates.
Jeg er spændt på de næste 20 år, hvor vi bruger alle pengene.
Der kommer så mange innovationer i fremtiden,
og der er intet, der kun skal være for eliten.
Tekster af: Martin Larsen