Dobro, prvo pitanje.
Jeste li prebogati?
Čudno je
da neki ljudi imaju milijardu, deset milijardi ili stotinu milijardi.
To je nevjerojatna količina novca u odnosu na osobne potrebe.
Sjećam se da sam u mladosti pogledao Forbesov popis.
NAJBOGATIJI LJUDI U AMERICI
Fascinirao me jer sam shvatio kako društvo funkcionira.
Bogataši koji se bave nekretninama ili bankarstvom.
Mnogo ljudi s Wall Streeta. Zašto je to izvor bogatstva?
I koliko se tog bogatstva nasljeđuje?
Sjećam se da mi je netko rekao:
„Misliš li da ćeš ikad biti na tom popisu?”
Pomislio sam:
„Možda bih mogao doći na popis na temelju svog softvera.”
Nisam to očekivao u ranoj mladosti,
ali poslije se to pokazalo pogrešnim.
Bill Gates ima 4,2 milijarde dolara te je druga najbogatija osoba u zemlji.
Bill Gates, najbogatiji čovjek u zemlji…
Dakle, da ili ne?
ŠTO SLIJEDI?
JE LI MOGUĆE BITI PREVIŠE BOGAT?
Suludo je da imamo milijardere.
To je golemo bogatstvo.
A da ga i pokušate potrošiti, to bi bilo nekako apsurdno.
Želimo da se taj novac vrati društvu, a ne da se samo troši.
Kad u bogatoj zemlji poput SAD-a još postoji neimaština, to nam govori
da naša mreža socijalne sigurnosti ne dobiva dovoljno sredstava.
Nisam netko tko misli da je zabrana bogatstva iznad nekog iznosa
pravo rješenje, ali ja sam ipak pristran.
Iako shvaćam zašto neki ljudi tako razmišljaju.
Dobro je raspravljati o tome.
Kad vidimo raširene šatore uz autoceste,
iscrpljene medicinske sestre u podzemnoj
i siromašnu djecu u pučkim kuhinjama,
moramo neprestano postavljati pitanje…
AUTOR I PROFESOR
…„Tko ima koristi od toga?”
U Americi postoje pobjednici zato što postoje gubitnici,
a nitko nije veći pobjednik od ultrabogatih.
Jedan posto najbogatijih u SAD-u posjeduje 40 % bogatstva u zemlji.
Više od 38 milijuna Amerikanaca ne mogu si priuštiti osnovne potrepštine.
Da američki siromasi osnuju zemlju,
bila bi veća od Australije.
Milijarda iznosi stotinu milijuna…
BIVŠI MINISTAR RADA
…a neki milijarderi imaju 200 milijardi.
Imaju dvjesto tisuća milijuna,
a postoje djeca koja nemaju gdje živjeti.
To je suludo.
Mislim da u savršenom svijetu ne bi postojali milijarderi.
POVJESNIČAR I AUTOR
Lako možete tvrditi
da je postojanje milijardera politička pogreška,
osobito kad vidite na što troše novac.
Ali…
S tolikim bogatstvom na razne načine možete ostvariti moć,
utjecati na izbore i slično.
Ako stvorimo društvo u kojem je toliko bogatstva
u rukama tako malo ljudi, onda to u jednom trenutku
više ne možemo nazivati demokracijom.
NAJBOGATIJI NAM UZIMAJU NOVAC
Ljudi koji misle da trebamo ukinuti milijardere
u krivu su.
Takve bi promjene uništile gospodarstvo…
GOSPODARSKI BLOGER
…jer bismo morali stvoriti novi sustav koji ne znamo stvoriti.
Ljudi misle da bismo stvorili egalitarističko društvo,
no kad pogledate društva koja su više egalitaristička od nas,
i ona imaju milijardere, a neka ih imaju mnogo.
Milijarderi postoje i u Japanu. I u Francuskoj.
Milijarderi postoje i u Skandinaviji.
Koliko ih je na svijetu?
SUOSNIVAČ
Nije ih mnogo. I možemo reći:
„Da, suludo je imati milijardu dolara”,
no moramo shvatiti da to nije problem.
To je simptom nečeg predivnog. A to je Američki san.
To čini Ameriku posebnom.
Stavit ću ovo kad već govorimo o novcu.
Dobro.
To je samo deset. Je li tako?
SESTRA
Roditelji su nam davali razne igre.
Nismo baš kompetitivni kad je riječ o uspoređivanju naših radnih postignuća.
To bi bilo jako teško.
Pobijedio si. Dobro.
Ali smo kompetitivni u društvenim igrama, koje igramo jako često.
Sjećaš se kad je bio najbogatiji?
-U 500 najbogatijih? -Ne, 400.
Svake smo se godine pitali:
„Je li i dalje na vrhu?”
Zanimalo nas je, ali ima veze i s time što smo svi kompetitivni.
„Dobro. Još je na vrhu.”
Onda sam dao dovoljno novca da to riješim.
-Nije htio biti prvi. -Nije ti se svidjelo.
Da, to je dio našeg obiteljskog morala.
Sjećam se kad si se s Microsoftom preselio u Seattle,
u jednom od ranih razgovora s mamom pitala te:
„Kako ćeš pomoći društvu?”
-Da, na onom svadbenom ručku. -Da.
Rekla je ovaj citat:
„Kome je mnogo dano, od njega će se mnogo i tražiti.”
Govorili ste da ste se htjeli maknuti s popisa milijardera.
Ne govorim da je grozno biti na tom popisu.
Samo želim reći da to nije ništa pozitivno.
Mislim da bi svijet bio bolji
kad bi milijarderi dobrovoljno donirali više novca.
Da ja nisam donirao novac,
imao bih ga mnogo više nego danas.
Oduvijek se smatram studentom koji pokušava naći uzrok svega.
Devedesetih godina, kad sam postajao nevjerojatno bogat,
proučavao sam velike zaklade.
Što je učinio Rockefeller?
Carnegie je govorio: „Sramotno je umrijeti kao bogat čovjek.”
Godine 2000. prvi sam put donirao golemih 20 milijardi dolara.
Kad ulazite u zakladu, vidite natpis: „Svi su životi jednako vrijedni.”
To su vrijednosti koje pokreću sve što radimo.
U SAD-u se najviše bavimo obrazovanjem,
boljim kurikulumom, boljom obukom nastavnika.
Radimo i na globalnom zdravstvu.
To su složena pitanja,
no bili smo uzbuđeni i htjeli smo dobro potrošiti tu milijardu godišnje.
Veliki sam zagovornik toga da bogati trebaju davati i smanjiti nejednakost,
kako u ovoj zemlji, tako i u cijelom svijetu.
S tolikim bogatstvom možemo uvesti značajne promjene.
Oboje smo ponosni na to
što se SAD smatra zemljom jednakih mogućnosti…
SENATOR
…no kako se kapitalizam razvija,
ta jednakost nije tako snažna kao što bismo htjeli.
Stoga me zanima ovo:
čemu bi SAD trebao težiti da smanji nejednakost?
Nažalost, mislim da se krećemo u krivom smjeru.
Apsurdno je to što tri osobe, od kojih si jedna ti,
posjeduju više bogatstva od polovice najsiromašnijih.
Tako su prije 150 godina
ruski car ili europski kraljevi imali golemo bogatstvo i moć
jer su se vodili idejom:
„Bog je rekao da možeš posjedovati sve i imati svu moć.”
Ne vidim krunu na tvojoj glavi.
-Nisi kralj Bill. -U pravu si.
No bi li se zalagao za uvođenje zakona koji bi spriječili postojanje milijardera?
-Što bi poduzeo? -Da, bih.
-Dobro. -Da, bih.
Ti si kao osoba vrlo inovativan.
Zaslužuješ li financijsku nagradu za to? Da. Koliko?
Možeš li preživjeti s milijardom?
Možeš li prehraniti obitelj? Vjerojatno. Platiti stanarinu? Možda.
-Ne govorim samo o tebi. -Naravno.
No imamo multimilijardere diljem svijeta.
A to bogatstvo donosi i nevjerojatnu moć. Je li mi to prihvatljivo? Nije.
Ako me pitaš mislim li da trebamo ukinuti koncept milijardera, da, mislim.
Stvarno me brine ono što nazivam ekstremnim kapitalizmom,
kad su golemo bogatstvo i moć u rukama
nekolicine osoba, pa se pitam što to znači za cijelo društvo.
Što bi ti rekao, funkcionira li naš sustav?
Što misliš?
Duboko vjerujem da je kapitalizam pravi dio rješenja.
Kapitalizam stvara slobodu za inovacije i mobilnost.
A u zemlji poput SAD-a, gdje ne vjerujemo u aristokraciju,
ponosimo se idejom ekonomske mobilnosti.
To podrazumijeva stvaranje jednakih mogućnosti
kako bi ljudi bili mobilni,
a ne ograničeni na temelju onoga što su postigli njihovi roditelji.
Kad sam ja odrastao, bio sam zdrav muškarac i bijelac
u obitelji više srednje klase, koja je imala pristup sjajnom obrazovanju,
što mi je omogućilo da idem na odličan faks i pokrenem tvrtku.
Imao sam sreće kad je riječ o američkom okruženju i tajmingu.
Odustao je od Harvarda i osnovao softversku tvrtku
s prijateljem iz djetinjstva kad je imao samo 19 godina.
Ovo je najbogatiji čovjek na Zemlji.
Vjerovao sam u određenu štedljivost,
ali kupio sam si Porschea s 19.
Za nekoga u mojoj situaciji
mobilnost i mogućnost odabira profesije i uspjeha bila je jako velika,
ali za žene,
ljude sa zdravstvenim problemima i ljude koji nisu bijelci,
neke od tih prilika nisu postojale.
Napredovali smo po tom pitanju,
ali to nije ni blizu toga čemu teži Američki san.
Prvo trebamo mladima dati plaće s kojima mogu živjeti.
To!
Dosta nam je!
Ukupno 1,2 milijuna radnika dali su otkaz, napustili branšu
i rekli da im je dosta. Nećemo se vratiti dok…
-Tako je. -Da!
Radnike koji dobivaju napojnice u Chicagu možda čeka velika povišica.
Sad dobivaju devet dolara po satu plus napojnice,
no grad bi mogao natjerati poslodavce da im daju kao i drugima,
gotovo 16 dolara po satu.
U SAD-u postoje barem dvije razine plaća.
PREDSJEDNICA UDRUGE
Postoji savezna minimalna plaća od sedam dolara i 25 centi
te plaća ispod minimalca za radnike koji primaju napojnice.
Ona varira od države do države.
Na saveznoj razini iznosi dva dolara i 13 centi po satu.
Riječ je o grupi ljudi koju
i dan-danas većinom čine žene, koje većinom nisu bjelkinje.
Tu je i najviše samohranih majki te je stopa siromaštva triput veća.
-Duplo više koriste kupone za hranu. -Želimo poštene plaće.
No u posljednjih 15 ili 20 godina
okupila se grupa nevjerojatnih crnkinja koje predvode udrugu One Fair Wage
u Chicagu, koja se bori za puni minimalac uz napojnice.
Taj minimalac nije održiv.
Napojnice nisu uvijek iste.
Iznos varira, nekad dobijem između 80 i 150 dolara.
A ponekad dobijem 40 dolara.
Rekla si da zarađuješ 15 000 dolara godišnje.
Godišnje.
-Zato… -Uz socijalnu skrb.
Moraš primati socijalnu skrb. A koliko često viđaš dijete?
Samo kad ga probudim i pošaljem u školu.
Samo sam tad bila sa sinom. Tako je bilo neke dvije godine.
Dobro jutro svima. Gradonačelniče.
Radnici koji dobivaju napojnice danas su većinom žene poput mene.
Prisiljene smo živjeti od napojnica, što znači
da nikad ne znamo koliko ćemo dobiti.
Bilo bi dobro kad bismo mogle dobiti pravu plaću.
Hvala. I to je sve što želim reći, gradonačelniče.
Na kraju ipak imamo posla s kapitalizmom, dobro?
Nadređeni nas trebaju.
Svake godine rastu troškovi života, a mi moramo ostati u toj branši,
moramo stati na noge i svejedno se oslanjati na socijalnu skrb.
To nije pošteno. Moraju nam pošteno platiti.
Ako to ne učine, izgubit će.
U SAD-u bismo htjeli da svi imaju određene osnove.
To su zdravstvena skrb, pristojno obrazovanje i smještaj.
Kako dizajnirati prave sustave
da podignemo tu osnovnu razinu koja je dostupna svima?
-Bok, senatore. -Kako si?
-Hvala na dolasku. -Naravno, drago mi je.
SENATOR
Uloga vlade, uloga privatnog sektora… Cijeli svoj život moraš misliti o tome.
A SAD je najbogatija zemlja, ali i dalje nije onakva kakvu želimo.
Nema sumnje.
Naš sustav slobodnog poduzetništva i naš kapitalizam
stvorili su nevjerojatno bogatstvo.
Nije savršeno, ali je bolje od alternativa diljem svijeta.
Mnogi su živjeli u siromaštvu
i u socijalizmu i komunizmu i to stotinama godina.
Napokon su uveli nekakvo slobodno poduzetništvo.
Recimo, i Kina je to učinila, a zanimljivo je to
što su se stotine milijuna ljudi izvukli iz siromaštva.
Kad pogledamo kompromise koje SAD čini
u odnosu na Europu, gdje imaju manje dinamično gospodarstvo,
ali neki bi htjeli da smo više poput Europe.
Kako tu gledaš na kompromise?
Ako usporedimo vitalnost i rast
u SAD-u u odnosu na Europu, moramo reći:
„U SAD-u su stvari bolje posložene.”
Kad najinovativniji ljudi na svijetu
razmišljaju o pokretanju poduzeća,
žele to učiniti u SAD-u.
Gotovo su sva poduzeća koja vrijede milijarde u SAD-u.
Takozvani „jednorozi” svi su američka poduzeća.
Zašto? Svi imamo sličan mozak.
Smatram da je ovdje veća tolerancija na rizik.
Naši zakoni o bankrotu, naši financijski sustavi,
opcije koje su na raspolaganju poduzetnicima,
sve to stvara okruženje za rizik i inovacije,
što je dovelo do raznih uspjeha.
Usput, ako želimo da se ljudi izvuku iz siromaštva
i dobiju bolje prilike,
ništa nije tako snažan eliksir kao rast.
Ako gospodarstvo raste,
ako se osnivaju poduzeća i zapošljava se više ljudi,
to stvara priliku za ljude da se izvuku iz siromaštva.
Socijalizam je bio odličan sustav da ljudi budu jednako siromašni.
KOLUMNIST I AUTOR
Kapitalizam čini ljude nejednako bogatima.
U povijesti čovječanstva
zemlje koje su najviše napredovale bile su one s najvećim protokom.
Protokom ideja, kapitala, ljudi i moći.
Moramo upamtiti zašto neka gospodarstva rastu.
Bilo da je riječ o Henryju Fordu i Modelu T ili Billu Gatesu i Microsoftu,
sve što stvara dobre poslove pomaže i radnicima i šefovima.
To pomaže onima pri dnu,
ali i onima pri vrhu, a vlada bi svojom politikom trebala
smanjiti razliku između onih na dnu i onih na vrhu
ulaganjem u javna dobra.
Javni prijevoz, javni parkovi i javne škole.
Ta osnova svih zdravih demokratskih i kapitalističkih društava.
-Zdravo. -Bok.
Bok.
-Bok. -Drago mi je.
-Ovo je Connor Maxwell. -Bok.
Prijeđimo na stvar.
Jedna je od tema koja nas jako zanima u zakladi…
EKONOMSKA MOBILNOST I PROGRAM PRILIKA
…izazov ekonomske mobilnosti,
no istodobno sam otkrio da je, kako bismo shvatili te izazove,
korisno razgovarati s ljudima koji su postali stručnjaci
kroz vlastito iskustvo.
Michaele, Ariana i Lashana, vi ste svi postali stručnjaci.
Od obuke za posao do prilagodbe nakon zatvora
i poduzetništva.
Svi ste se suočili s velikim izazovima tijekom odrastanja,
što je utjecalo na vaše prilike.
Stoga želimo da nam ispričate o svom iskustvu. Što kažete na to?
Može? Michaele, hoćeš ti prvi?
Može. Moje je djetinjstvo bilo teško.
Roditelji su mi završili u zatvoru kad sam bio malen.
NA OBUCI ZA VOZAČA KAMIONA
A i ja sam mlad završio u zatvoru.
Završio sam u zatvoru s 15 godina.
Petnaest? Opa.
Izašao sam tek s 28 godina.
Dvadeset osam?
-Da, 28. -Čovječe.
To je bio važan trenutak u mom životu.
Nakon izlaska nisu baš postojali programi prilagodbe
ni pomoć pri zapošljavanju,
čak ni najobičnija pomoć s pisanjem životopisa.
Što su ti dali po odlasku da ti olakšaju sljedeći korak?
DIREKTOR
Dobio sam dvjesto dolara.
To je sve.
Netko s kim sam bio u zatvoru rekao je: „Trebao bi voziti kamione.”
No potaknulo me to što je moj sin to čuo i rekao mi:
„To bi bilo fora. Prijavi se.”
Dobro.
Jako je uzbuđen. Jedva čeka neko ljetno putovanje.
Sjajno. Ariana, želiš li ti podijeliti nešto o sebi?
Da.
Imam troje braće i sestara.
VLASNICA TVRTKE
Odrasla sam okružena nasiljem.
Kad sam imala šest ili sedam godina, ostali smo bez primanja,
pa smo se preselili u istočni Oakland,
što nije baš najbogatije područje.
Siromaštvo se često povezuje samo s novcem,
ali ne razgovaramo o posljedicama za mentalno zdravlje pojedinca.
Moja je mama stalno radila. Znala je imati više poslova.
Kad nemaš dovoljno resursa, osobito novca,
to utječe na svaki tvoj pokret.
Utječe na to gdje živiš
te na to imaš li pristup trgovinama,
automobilu i školama.
To prožima svaki aspekt tvog života.
To samo po sebi stvara traumatičan odgovor.
Na kraju se dogodi to da stalno pokušavaš preživjeti.
Ne možeš planirati nikakvu budućnost
jer si zabrinut oko toga što večerati.
Kad samo razmišljaš o preživljavanju,
mozak ti radi sto na sat.
Nemaš vremena planirati budućnost.
Nemaš prostora za snove.
Nejednakost je vrlo teška jer…
nije riječ samo o prihodu,
već i o kvaliteti života.
Znam što ću jesti danas.
Znam da imam gdje spavati.
Imam priliku obrazovati djecu.
Želimo biti zemlja u kojoj ljudi pokreću vlastita poduzeća
i osjećaju neka postignuća, a ne da žive u sustavu
u kojem su zakinuti za nešto.
Sviđa mi se riječ nejednakost
jer je, ironično, smatram inkluzivnom.
ISTRAŽIVAČKA NOVINARKA
Ta riječ evocira odnos
između ljudi na vrhu i onih koji se bore preživjeti.
Svi smo dio zajedničkog spektra
koji uključuje i milijardere,
a to je jedna nacija.
Što je potrebno da se smanji jaz između onoga što imamo i što trebamo
kako ne bismo samo preživljavali u Americi, već i napredovali?
Taj je jaz zapravo sve veći.
No kako god razgovaramo o tom problemu, bilo to o nejednakosti ili društvenoj…
Je li to…?
To je helikopter na putu u Hamptonse.
-Ozbiljno. -Petak je.
O, Bože.
Ljudi to smatraju složenim problemom…
DEKAN I PROFESOR
…jer sadrži razne aspekte.
Možemo to smatrati problemom zdravstvene skrbi.
Otprilike trećina zemlje nema stalan pristup zdravstvenoj skrbi.
To je i problem obrazovanja
te kalibra obrazovanja kojem imamo pristup.
A to je i problem prihoda.
Moramo sagledati širu sliku.
Tad ćemo vidjeti da su razlike nevjerojatne.
Ako imate prosječnu plaću
u zemlji poput Nizozemske ili SAD-a,
onda ste već dio najbogatijih pet posto na svijetu.
Više od polovice svijeta živi na manje od sedam dolara dnevno.
Ali postoji i nejednakost unutar nejednakosti.
Često postoje rodne podjele.
Često to pogađa nebjelačke zajednice.
Problemi rase i klase nisu isti,
ali se preklapaju.
Uvijek iznova viđamo
da su te ideologije isprepletene.
Uspjeh sindikata radnika
i relativno visoke plaće u drugoj trećini 20. stoljeća,
ali je segregacija onemogućila crncima da imaju korist od toga.
Trenutačno je prosječno bjelačko kućanstvo deset puta bogatije
od prosječnog kućanstva crnaca.
Jedna je od značajnijih stvari kojima smo svjedočili usred pandemije
bilo to da su iste zajednice bile nerazmjerno pogođene
različitim stopama smrtnosti
i nerazmjernim policijskim nasiljem.
Ta je dinamika povezana s pitanjem rase
te dodatno pogoršava
sveukupni problem nejednakosti u društvu.
Mislim da nikad nismo smislili dobar način za rješavanje tog problema,
ali SAD je imao dobre poteze.
Imali smo New Deal.
Uveli smo socijalno osiguranje, Medicare I Medicaid.
Složili smo socijaldemokratsku državu u SAD-u.
Ljudi koji zamišljaju SAD kao neku hiperkapitalističku pustoš
u krivu su.
No kad je riječ o stvaranju egalitarističkog društva
u kojem svi imaju osnove za opstanak,
mnoge su zemlje to dobro ostvarile.
Nama to lošije ide i moramo biti bolji.
Možda sam samo optimističan, ali za naših života
napredovali smo kad je riječ o ukupnom bogatstvu, sigurnosti i obrazovanju.
Preživjeli smo mnogo teških izazova.
Misliš li da s vremenom i dalje možemo napredovati?
Danas se vode kulturni ratovi
i demoniziraju se osobe s drukčijim stavom.
Politika i rješenja koja pomažu ljudima izvući se iz siromaštva
pali su u drugi plan.
Mislim da naše političke stranke tapkaju po mraku.
Ne znaju što činiti. Recimo, moja stranka.
Gotovo dvije trećine stranke sad čine osobe bez fakultetskog obrazovanja.
To su ljudi koji, rekao bih, žele veću minimalnu plaću,
ali u republikanskoj stranci već se dugo zalažemo za to
da ne želimo dizati minimalac jer poduzetnici to ne žele.
Što ćemo učiniti?
Ta je zbunjenost donekle odgovorna
za manjak napretka po pitanju tih nekih izazova.
Moramo se pozabaviti tim problemom.
Trebamo li promjene u poreznoj politici?
Definitivno. Mislim da sadrži neke anomalije
koje moramo prilagoditi.
Moramo li srezati neke troškove? Bez sumnje.
Jedna je divna strana povijesti ta
što nam pokazuje što je moguće
jer ponekad ljudi govore da nije moguće uvesti veće poreze.
Zapravo…
U 50-ima i 60-ima
porezne stope za jako bogate bile su čak 80 ili 90 %.
A gospodarski rast nikad nije bio veći nego tada.
Imali smo gomilu inovacija,
koje su usporile u 80-ima i 90-ima.
Trebamo više investicija u javno dobro.
To je demokracija, zar ne?
Porezi su naše zajedničko ulaganje u javno dobro.
Čudno je što je u SAD-u trend smanjivanje oporezivanja,
ali iznenađen sam što se bogati ne oporezuju znatno više.
Ako znatno dignete poreze,
trebali bismo imati dovoljno za bolju mrežu sigurnosti,
koja ne dobiva toliko sredstava koliko bih ja odredio.
Neki bi možda htjeli i više od mene.
Mislim da smo se ti i ja složili da je porezni sustav odličan alat
za ublažavanje posljedica kapitalizma,
gdje imaš ekstremne pobjednike poput mene.
Prema poreznom sustavu koji bih ja predložio
bogatima bi ostala, recimo, trećina.
Kao što znaš, ja bih uveo i oštrije mjere.
Tvoj prijatelj Warren Buffett govori
da je njegova efektivna porezna stopa niža od one njegove tajnice.
A narod SAD-a to ne želi.
Žele da bogati plaćaju svoj dio poreza,
ali imamo politički sustav
koji nažalost zastupa potrebe bogatih
znatno više od potreba običnih Amerikanaca.
Provode se upitnici o sreći.
-Jesi li vidio? -Da.
Pronalaze zemlje gdje ljudi imaju ekonomsku sigurnost,
recimo, u Skandinaviji, obično su Danska ili Finska na vrhu.
Zašto? Rekao bih zbog toga što se ljudi ne moraju nositi sa stresom
kako prehraniti djecu i pružiti im zdravstvenu skrb.
Ako oduzmemo taj ekonomski stres i ako kažemo ljudima:
„Nećeš se morati brinuti kako prehraniti obitelj
ni hoćete li imati zdravstveno.”
Hvala. Hoće li im to učiniti život savršenim? Ne.
Hoće li im smanjiti stres, donijeti sreću i sigurnost?
Mislim da hoće.
Nedavno sam objavio da plaćam puno poreza.
Bio sam ponosan na to.
SUTRA ĆU POREZNOJ UPLATITI 288 000 000 DOLARA
Jedna je od najdomoljubnijih stvari koje možeš učiniti kao Amerikanac
jako se obogatiti, kreirati hrpu radnih mjesta,
uložiti u svoju tvrtku i druge i onda platiti svoje poreze.
Ja sam najsretniji gad na svijetu.
Kad napišem taj ček poreznoj
na stotine milijuna dolara,
nije da mi se to sviđa, ali sam ponosan na to
jer su ceste, vojska, policija, nastavnici, Medicaid i Medicare
velik dio toga na što se troši novac poreznih obveznika.
Smatram da tako pomažem društvu.
Ljudi govore da ne postoji čarobno rješenje za nejednakost.
Želim osporiti tu ideju.
Mislim da u širem smislu postoji čarobno rješenje, pomoć.
U obliku vrtića za sve,
do sufinanciranja smještaja, povećanja plaća i jedinstvenog minimalca.
Moramo imati osnovni dohodak. Možemo se riješiti siromaštva.
Kad se god govori o takvim intervencijama,
odgovor je: „To previše košta.”
SAD je prošle godine potrošio nevjerojatan iznos na socijalnu skrb.
Takvo je razmišljanje problematično
jer pretpostavlja da, ako ne ulažemo u te skupe programe,
štedimo novac, ali to nije tako.
Svaki dan plaćamo za siromaštvo
u obliku smanjene produktivnosti
i povećanih troškova veznih za zločine i zdravlje.
Sociolog Mark Rank procjenjuje
da Amerika godišnje plaća 1,3 trilijuna za siromaštvo djece.
Još je jedan problem taj što postoje mnogi programi
koji su jako važni i korisni ljudima koji ih trebaju,
ali im mi ne olakšavamo.
Zapravo im otežavamo dobivanje bilo kakvih pogodnosti.
Čak i onih koje su zakonom predviđene za njih.
Bille, znaš da nije lako dobiti olakšicu na zarađeni dohodak.
Ovo je dvostrani obrazac 1040.
DIREKTORICA PROGRAMA
A ovo je priručnik s više od 100 stranica
za taj dvostrani obrazac.
Vidjet ćemo možeš li pomoći nekome
prijaviti se za tu olakšicu.
Bille, mogao bih ti dati olovku za svaki slučaj.
Olakšica na zarađeni dohodak najvažnija je porezna olakšica
koja je dostupna svima s niskim i nešto većim prihodima.
Može iznositi nekoliko tisuća dolara.
Smatra se najvećim programom za borbu protiv siromaštva u zemlji.
Stoga je nevjerojatno važno da se to točno izračuna.
Počet ćemo s primjerom. Ovo je Maria Johnson.
-Dobra fotka. -Da.
Samohrana je majka dvoje djece.
Radi dva posla. Dakle, više poslova, više djece.
Ako imaš pitanja…
Za olakšicu na zarađeni dohodak,
ako se zbroji sve što se ne zatraži svake godine,
dobijemo iznos od neiskorištenih 17 milijardi dolara.
„Zaposlenik u crkvi…” O, Bože. „Naknada za vojnike.”
Ako se zbroji ukupan iznos neiskorištene pomoći, svake godine
ljudi ne zatraže više od 140 milijardi dolara pomoći za siromašne.
Otežali smo prijavu na te programe.
Mislim da bi trebalo biti jednako lako
prijaviti se za osiguranje za nezaposlene ili kupone za hranu
kao što je meni lako izvaditi mobitel i naručiti
sjemenke za ptice ili što god i dobiti to odmah sljedeći dan.
-Odgovor je ne. -Ovo je čudno.
Koliko si siguran da si to točno ispunio?
Riječ je o mnogo novca.
Osamdeset sam posto siguran da sam uspio.
Dat ću ti ovaj list, pa ga usporedi sa svojim.
Pogriješio sam za 5000 dolara. Ups.
Naviknut sam na obrasce, ali ovi su baš složeni.
Preskačeš odjeljke i čitaš definicije.
-Da. -Bože.
Uz to što radiš dva posla i odgajaš dvoje djece.
-Odgajaš blizance. -Da, blizance.
Siromašne osobe moraju se snalaziti
s državnim i saveznim programima, koji su jako komplicirani.
A za mnoge od tih programa, od svih ljudi koji ispunjavaju uvjete,
manje od polovice njih zapravo uspiju iskoristiti pogodnosti.
Na neki način možemo reći da je to polovica kojoj to najviše treba.
Teško im je dobiti što trebaju, osobito kad su u nekoj krizi.
„Stoga.”
Nikad nisam s bratom razgovarala o porezima.
-Ja sam razgovarao s Kristi. -Nadam se.
Kristi mi je obračunavala porez.
Kakvo je stanje?
Dakle, 82, 97 i 93.
-Ajme. -Vodiš.
Sad imam samo samoglasnike.
Dakle, ti ih čuvaš.
Da, Kristi i ja jako smo slični. No razlikujemo se u tome
što se meni znalo posrećiti u mnogo toga,
ali oduvijek sam nekako bio optimističan.
Mislim da poduzetnici tako postanu uspješni.
Da, to je od velike pomoći.
Osobito kad uspiješ u nečemu, to ti osnaži optimizam.
-Što ti misliš o tome? -Ja sam negdje između vas.
-Da. -Da.
Da nije tako optimističan,
kako bi mogao nastaviti sav taj dobrotvorni rad?
Jer je to zastrašujuće.
No s obzirom na to kako razmišlja, vjerojatno
ima ideju kako je to moguće riješiti.
Kad svi mi mislimo da je sve beznadno, on smisli plan.
Ovog ljeta Warren Buffet te Bill i Melinda Gates
objavili su svoju ideju Zavjeta darivanja.
Pozivaju američke milijardere
da im se pridruže i doniraju barem polovicu bogatstva.
Warren, Melinda i ja okupili smo se s velikim dobrotvorima.
Večerali smo i postavljali pitanja:
„Kako ste odabrali svoje područje?” „Što vas motivira?”
„Što mislite zašto drugi ne sudjeluju?”
Postalo je jasno da smo nekako izolirani u dobrotvornom radu.
To te tjera da razmišljaš o smrti, o oporuci,
o svim temama koje je češće lakše
ignorirati i baviti se nekad poslije.
Što kad potpišu?
Morat će dati većinu novca ili…
-Ili… -Većinu.
Mnogi ljudi koji su se pridružili dat će 99 posto.
Pitali smo bogate da daju barem pola svog bogatstva
i iznenađen sam uspjehom.
Postalo je jasno da postoje neki koji svoje bogatstvo smatraju dinastijskim
i žele ga prenijeti djeci.
Ali postoje mnogi
koji još nisu razmišljali o tome što s tim novcem.
Ljudi koji su potpisali zavjet uče jedni od drugih
i inspiriraju jedni druge.
Nadali smo se desecima potpisnika,
ali sad ih imamo više od tristo.
Bill Gates je doniranjem svog bogatstva
sam sebi nametnuo porez na dohodak i bogatstvo.
Time što čini postavlja se zanimljivo pitanje:
treba li on moći donijeti odluku što sa svojim novcem umjesto vlade?
Možemo naći argumente za obje strane.
No problem je taj
što mnogi milijarderi nisu poput Billa Gatesa.
Ili gomilaju novac ili, ako ga doniraju,
daju ga za nešto što nije nužno za javno dobro.
Ljudi govore da milijarderi dosta ulažu u društvo.
Nisam nimalo zadivljen.
Većinom njihov dobrotvorni rad znači da njihovo ime završi
na nekoj otmjenoj zgradi sveučilišta ili muzeja. To je taština.
Naravno, dobrotvorni rad povezan je i s egom i reputacijom,
ali na kraju dana moramo se zapitati:
„Koristi li to zaista društvu?”
Što je s milijarderima poput Billa Gatesa?
Zaklada Billa i Melinde spasila je milijune života.
Nitko to ne može poreći. No s druge strane
radije bih da živimo u svijetu u kojem vlade s dovoljno sredstava
čine to što sad čine ti rijetki dobrotvori.
Zaklada Gates financira moderne i eksperimentalne ideje
za razliku od vladinih agencija, koje odgovaraju poreznim obveznicima.
UTTAR PRADESH, INDIJA
Indija je vrlo važno mjesto za rad naše zaklade.
Surađujemo s vladom
jer imamo zajednički cilj smanjenja nejednakosti i pomaganja.
Bilo je jasno da možemo birati ljude
koji su se već posvetili tim problemima
i znatno ih financirati te postaviti ambiciozne ciljeve.
Bille, kad smo se pozabavili pitanjem nejednakosti u Indiji,
vidjeli smo da žene nemaju jednake prilike.
Među ključnim su vladinim problemima
grupe za samopomoć.
Grupe od 10 do 20 žena u selu.
ZAMJENICA DIREKTORA
Rade na širenju informacija, većem pristupu tržištu rada
i pristupu bankovnim uslugama.
Mnoge žene pokreću mala poduzeća.
Obuhvatili smo već 90 milijuna žena.
Ukupno su uštedjele šest milijardi dolara.
Zašto si uzela zajam?
Za farmu.
Ako nastavimo razvijati takva poduzeća, vjerujemo
da možemo kreirati 50 do 75 milijuna radnih mjesta
u ruralnoj Indiji u bliskoj budućnosti.
-Mi smo žene Indije. -Mi smo žene Indije.
-Nismo cvijeće, već iskre. -Nismo cvijeće, već iskre.
Znate, moramo moći reći da još postoji previše nejednakosti,
ali da smo napravili nevjerojatan pomak po tom pitanju.
Dovoljno smo svjesni loših stvari da ljudi
često budu zbunjeni i misle da svijet postaje gori.
Stoga ponekad kažem:
„Hej, samo malo. Naučimo nešto iz slučajeva gdje smo dobro postupili
i iz nevjerojatnog napretka koji smo ostvarili.”
DESETI LISTOPADA 2023.
Danas je početak kraja za plaću ispod minimalca u Chicagu.
Trideset i šest glasova „za”.
Prije nekoliko sati gradsko je vijeće odlučilo ukinuti taj sustav.
Prijedlog je odobren.
Prvi put u 22 godine koliko se bavim ovime
većina je zastupnika rekla:
„Ne, moramo biti uz radnike.”
Taj zakon u Chicagu znači da će se radnici moći uzdržavati
te će manje koristiti socijalnu skrb.
Zato je to povijesni trenutak.
Na svakoj razini,
od dobro plaćenih glumaca do najmanje plaćenih radnika u restoranima.
Ljudi prosvjeduju i traže više.
Što to znači?
To bi mogao biti kraj rada za niske plaće kakav je sad zastupljen.
Kad pogledamo koliko se dugo već bavimo tim pitanjima,
zapravo vidimo da nejednakost nije statična.
Godine 1964., kad je Johnsonova vlada pokrenula rat protiv siromaštva,
deset godina poslije granica siromaštva bila je upola manja nego 1960.
To je jako pomoglo.
Ako su usprkos izgledima postigli mnogo toga,
jedan je veliki razlog taj što su obični Amerikanci
izvršili pritisak na zakonodavce i proširili svijest o problemu.
Dakle, najbolji put prema tome da se riješimo siromaštva
bio bi da se udružimo i to zahtijevamo.
Tomu se trebaju posvetiti
najpametniji ljudi na svijetu i najutjecajniji ljudi.
Ne samo aktivisti, već i milijarderi poput Billa Gatesa.
Uzbuđen sam zbog sljedećih 20 godina, kad ćemo potrošiti sav taj novac.
U budućnosti ćemo imati mnogo inovacija
i ne postoji ništa što bi trebalo biti rezervirano samo za elitu.
Prijevod titlova: Matej Ivanković