Oké, első kérdés.
Túl gazdag ön?
Tényleg fura dolog,
hogy léteznek emberek, akik tíz- és százmilliárdokat birtokolnak.
A személyes szükségletekhez képest elképesztően sok pénzről van szó.
Emlékszem, amikor fiatalon böngésztem a Forbes-listát,
mindig lenyűgözött, mert megvilágította a társadalom működését,
az ingatlan- és bankszektorban felhalmozódó vagyonokat.
A Wall Street sem maradt le róla soha.
Miért származik innen akkora vagyon, és mennyiben öröklődik tovább?
Valaki egyszer megkérdezte tőlem,
hogy szerintem én felkerülök-e erre a listára.
Azt gondoltam,
hogy a munkám, a szoftverek révén akár lehet is rá esélyem.
Persze nem mindjárt az első években,
de kiderült, hogy ebben tévedtem.
Bill Gates 4,2 milliárdos vagyonával a második leggazdagabb…
Bill Gates, az ország leggazdagabb embere…
Akkor ez „igen” vagy „nem”?
MIT TARTOGAT SZÁMUNKRA A JÖVŐ?
LEHET AZ EMBER TÚLSÁGOSAN GAZDAG?
A milliárdosok létezése tényleg őrült dolog.
Hatalmas vagyonról van szó,
amit még elszórni is képtelenség volna.
Az ilyen összegből inkább a társadalomnak érdemes visszaadni, nem csupán költeni.
Ha egy gazdag országban, mint az USA, továbbra is létezhet nélkülözés,
akkor nem finanszírozzuk megfelelően a szociális védőhálónkat.
Nem gondolom,
hogy megoldás volna, ha bizonyos szint felett korlátoznánk a vagyont,
de persze én elfogult vagyok.
Ugyanakkor megértem, miért merül fel ez a gondolat,
szóval erről érdemes vitázni.
Amikor látjuk az autópálya mellett elterülő sátortáborokat,
a kimerültségtől roskadozó ápolókat a metrón,
az élelmiszerbankokba járó gyerekeket,
újra és újra fel kell tennünk a kérdést,
hogy ki húz hasznot ebből.
Amerikában a vesztesek miatt létezhetnek győztesek.
És a szupergazdagok nyerik a legtöbbet.
Az amerikaiak leggazdagabb 1%-a birtokolja az ország vagyonának 40%-át.
Több mint 38 millió amerikai nem képes fedezni az alapvető szükségleteit.
Ha az amerikai szegények országot alapítanának,
többen lennének, mint az ausztrálok.
Egymilliárd dollár ezermillió dollárt jelent,
és léteznek 200 milliárdot birtokló milliárdosok is.
Ami 200 000 millió!
Miközben vannak gyerekek, akiknek nincs hol lakniuk.
Ez őrület.
Na igen, azt hiszem, egy tökéletes világban nem léteznének milliárdosok.
Könnyű érvelni amellett,
hogy a milliárdosok létezése politikailag problémás,
főleg, ha látjuk, mihez kezdenek a vagyonukkal.
Mindenesetre
jól tudjuk, milyen sokféleképpen gyakorolhatnak vele hatalmat,
befolyásolhatnak választásokat, s a többi.
Ha adott társadalomban ekkora vagyon összpontosul
ilyen kevés ember kezében, az egy idő után már nem nevezhető demokráciának.
AZ 1% KIFOSZT MINKET
Tévednek, akik szerint el kellene törölnünk a milliárdosokat.
Egy ilyen lépésbe belerokkanna a gazdaság,
mert nem tudjuk, miféle rendszert építhetnénk helyette.
Az emberek egalitárius társadalmat képzelnek el,
de a miénknél jóval egalitáriusabb társadalmakban is vannak milliárdosok,
gyakran nem is kevés.
Vannak milliárdosok Japánban, Franciaországban,
ahogy Skandináviában is.
Hány milliárdos van a világon?
Nincsenek rengetegen.
Extrémnek tűnhet, ha valakinek milliárdjai vannak,
de tisztában kell lennünk azzal, hogy nem ez a probléma.
Ez egy fantasztikus dologra, az amerikai álomra utal.
Ez teszi különlegessé Amerikát.
Akkor legyen ez, ha már pénzről van szó.
Rendben.
Ez csak tíz pont. Ugye?
BILL GATES NŐVÉRE
A szüleink sokat játszottak velünk.
Nem szoktunk versenyezni
a munkahelyi eredményeinket illetően.
Nehéz is volna.
Te nyertél. Ennyi.
A társasjátékokban viszont nagyon is sokat versenyzünk.
És amikor a 400-as listát vezetted?
- Vagy már Forbes 500? - 400.
Minden évben izgalmas volt, amikor megjelent,
hogy vajon még mindig az élen vagy-e. Tényleg érdekelt minket,
már csak a mindannyiunkban dolgozó versenyszellem miatt is.
Örültünk, ha te voltál az első.
Aztán a jótékonykodással lejjebb kerültem.
- Nem akartál első lenni. - Nem szeretted.
Ilyen volt a családi világlátásunk.
Emlékszem, amikor a Microsofttal visszaköltöztél Seattle-be,
anya már a legelején megkérdezte tőled,
hogyan tervezed támogatni a közösséget.
- Mi is volt az? A menyegzői lakoma? - Igen.
Ott van az az idézet,
hogy „akire sokat bíztak, attól többet kérnek számon”.
Említette, hogy le akart kerülni a milliárdosok listájáról.
Nem azt mondom, hogy olyan szörnyű dolog rajta lenni.
Csak tisztázom, hogy nem is pozitív.
Szerintem jobb lenne a világ,
ha a milliárdosok több pénzt adományoznának el önszántukból.
Ha sohasem adományoztam volna,
ma sokkal több pénzem lenne.
Mindig is diákként tekintettem magamra, aki elkötelezett a tudás iránt.
Az 1990-es években, amikor felfoghatatlanul gazdaggá váltam,
tanulmányozni kezdtem a nagy alapítványokat.
Mit tett Rockefeller?
Carnegie szerint „gazdagon meghalni annyi, mint kegyvesztetten meghalni”.
Először 2000-ben adományoztam el
egy gigantikus, 20 milliárd dolláros összeget.
Az alapítvány jelmondata, hogy „minden élet egyenlő értékű”,
és ez az elv vezérli a tevékenységünket.
Az USA-ban az oktatás a legnagyobb projektünk.
A tananyag és a tanárképzés javítása.
A globális egészségüggyel is foglalkozunk.
Bonyolult ügyekről van szó,
de elköteleztük magunkat arra, hogy évi több mint egymilliárd dollárt
költsünk el rájuk hatékonyan.
Hiszem, hogy a gazdagoknak törekedniük kell az egyenlőtlenség csökkentésére
mind helyi, mind globális szinten.
A rendelkezésünkre álló vagyonnal sokkal többre is képesek lehetnénk.
Mindketten büszkék vagyunk arra,
hogy az USA az esélyegyenlőség hazájaként definiálja magát,
de a kapitalizmus fejlődésével
ez a kívánt egyenlőség nem igazán valósult meg.
Az érdekel, hogyan törekedhetne az USA az egyenlőtlenség csökkentésére.
Sajnos szerintem rossz irányba haladunk.
Az az abszurd helyzet,
hogy három ember, köztük ön is,
több vagyont birtokol, mint a társadalom alsó fele.
Ez a 150 évvel ezelőtti állapotra emlékeztet,
amikor az orosz cár vagy az európai királyok irdatlan vagyona és hatalma
isteni jogon alapult,
vagyis Isten nekik rendelt minden vagyont és hatalmat.
„Ez Isten akarata.” Önnek nem látok koronát a fején.
- Maga nem király. - Lebuktam.
De támogatna-e olyan törvényeket, amelyek gátolnák a milliárdosok létezését?
- És hogyan? - Támogatnék. Szerintem…
- Oké. - Tényleg.
Ön személy szerint egy innovatív ember.
Érdemel ezért pénzügyi jutalmat? Igen. Mennyit érdemel?
Egymilliárdból megélne?
Tudná etetni a családját? Esélyes. Talán a rezsi is kijönne belőle.
- Nem önt akarom piszkálni. - Persze.
Világszerte vannak multimilliárdosok,
és a vagyonnal óriási hatalom jár.
Elfogadhatónak tartom ezt? Nem. Ha az a kérdés,
hogy szüntessük-e meg a milliárdosok fogalmát, igennel felelek.
Aggódom az úgynevezett überkapitalizmus miatt,
ami azt jelenti, hogy hihetetlen vagyon és hatalom összpontosul kevesek kezében,
és ez kihat az egész társadalomra.
Ön szerint működik a rendszer?
Működőképes?
Mit gondol?
Meggyőződésem, hogy a kapitalizmus fontos része a megoldásnak.
A kapitalizmus teszi lehetővé az innovációt és a társadalmi mobilitást.
Az Egyesült Államokban nem hiszünk az arisztokráciában,
és büszkék vagyunk a jövedelmi mobilitás eszméjére,
ami mindenki számára lehetővé teszi az előrelépést,
függetlenül a szülei anyagi helyzetétől.
Én egészséges, fehér fiúként nőttem fel
egy felső középosztálybeli családban, ezért kiváló oktatásban részesültem,
így juthattam be egy jó egyetemre, és alapíthattam vállalkozást.
Az amerikai környezet és az időzítés hihetetlenül szerencsés volt.
Otthagyta a Harvardot,
és alig 19 évesen szoftvercéget alapított a gyerekkori barátjával.
Ő a leggazdagabb ember a Földön.
Általában takarékos voltam,
de tény, hogy 19 évesen vettem magamnak egy Porschét.
Tehát az én esetemben a mobilitásra
és a szakmai sikerre rendkívüli lehetőségek nyíltak.
De a nők,
az egészségi problémákkal küzdők, a nem fehér emberek számára
ezek a lehetőségek nem álltak rendelkezésre.
Történt előrelépés ezekben a kérdésekben,
de közel sem az amerikai álom által megcélzott mértékben.
A fiataloknak tisztességes fizetést kell kapniuk.
Igen!
Itt a vége!
1,2 millió munkás hagyta ott az állását a szektorban, mert betelt nála a pohár.
Nem jövünk vissza, amíg…
- Úgy van! - Igen!
Fizetésemelést kaphatnak a borravalóból élő chicagói dolgozók.
A borravaló nélküli órabérük kilenc dollár,
de az önkormányzat az elvárt 16 dollár kifizetésére kötelezheti a munkaadókat.
Az Egyesült Államokban legalább kétféle bérszint létezik.
Az általános szövetségi minimálbér 7 dollár 25 cent.
De a borravalóból élő dolgozók kevesebbet kapnak.
Az ő minimálbérük államonként változik.
Szövetségi szinten 2 dollár 13 cent óránként.
Ezen munkavállalók nagy része ma is nő, különösen színes bőrű nő.
Köztük van a legtöbb egyedülálló anya,
háromszor gyakrabban élnek szegénységben másoknál.
- Sűrűbben élnek élelmiszersegéllyel. - Korrekt bért!
Az elmúlt 15-20 évben
a chicagói One Fair Wage szervezetet vezető hihetetlen fekete nők
próbálják kiharcolni a teljes minimálbért a borravalón felül.
Ez nem fenntartható fizetés.
A borravaló változik.
Vannak olyan reggelek,
amikor 80–150 dollárt viszek haza.
Máskor meg csak 40-et.
Azt mondja, hogy körülbelül 15 000 dollárt keres évente.
Évente.
- És ezért… - Szoctámmal.
Szociális támogatásra szorul. Milyen gyakran látja a gyerekét?
Amikor felébresztem, és iskolába küldöm.
Csak olyankor lehetek a fiammal, és ez már két éve tart.
Jó reggelt, emberek, polgármester úr!
A borravalóból élni kényszerülő dolgozók nagy része olyan nő, mint én.
Aki borravalóból él, soha nem tudhatja előre, mennyi a napi bevétele.
Ezért szeretnénk, ha méltányos fizetést kapnánk.
Köszönöm, csak ennyit akartam mondani, polgármester úr. Végeztem.
Végső soron a kapitalizmusban kell élnünk.
A munkáltatóknak szükségük van ránk.
A megélhetés évről évre költségesebb, de ugyanúgy tovább dolgozunk,
ugyanúgy helytállunk, pedig továbbra is a szoctámtól függünk,
ami nem korrekt. Rendesen meg kell fizetniük minket,
mert különben ők is rosszul járnak.
Szeretnénk, ha Amerikában mindenki hozzáférne bizonyos alapvető dolgokhoz,
mint amilyen az egészségügyi ellátás, a megfelelő oktatás és lakhatás.
A kérdés az, miként tervezhetünk olyan rendszereket,
amelyek mindenki számára biztosítják ezeket az alapvető szolgáltatásokat.
- Szenátor úr! - Jó napot!
- Köszönöm, hogy eljött. - Nagyon szívesen.
Bizonyára rengeteget töprengett már az állam és a magánszektor szerepén.
Az USA a leggazdagabb ország, mégis elmarad az ideális állapottól.
Igen, ez kétségtelen.
A szabadpiaci rendszerünk, ha úgy tetszik, a kapitalizmus
rendkívüli gazdagságot teremtett.
Nem tökéletes, csak jobb, mint bármely más alternatíva a világon.
Nagyon sokan éltek szegénységben
a szocializmusban, a kommunizmusban, századokon át.
Végül valamennyire átvették a szabadpiaci rendszert.
Kína például így tett,
és érdekes módon több százmillió ember emelkedett ki a szegénységből.
És ha összehasonlítjuk az amerikai kompromisszumokat Európával,
ahol kevésbé dinamikus a gazdaság,
de sokak szerint jobban kellene hasonlítanunk rájuk…
Ön ezt miként látja?
Ha összehasonlítjuk az amerikai gazdaság dinamizmusát és növekedését az európaival,
arra jutunk, hogy az Egyesült Államokban jobban mennek a dolgok.
Kétségtelen, hogy a világ leginnovatívabb emberei
a cégalapítás szempontjából az USA-t tartják az ideális helynek.
Szinte mindegyik milliárddolláros vállalkozás az USA-ban található.
Az úgynevezett unikornisok mind amerikai cégek.
Mi ennek az oka? Hisz az agyunk ugyanolyan.
Úgy vélem, hogy nálunk nagyobb a kockázattűrés.
A csődtörvényeink, a pénzügyi rendszerünk,
a vállalkozók számára elérhető lehetőségek
a kockázatvállalásnak és az innovációnak kedvező környezetet teremtenek,
aminek számos siker köszönhető.
Ráadásul a szegénységből való kitörésre,
a lehetőségek javítására
nem létezik alkalmasabb csodaszer a növekedésnél.
Ha növekszik a gazdaság,
ha új cégek indulnak, és több embert foglalkoztatnak,
lehetségessé válik a szegénységből való kitörés.
A szocializmus rendszere egyformán szegénnyé tette az embereket.
A kapitalizmus egyenlőtlenül gazdaggá teszi őket.
Az emberiség történelmében
mindig azok az országok virágoztak, ahol a dolgok szabadon áramolhattak.
Legyen szó eszmékről, tőkéről, emberekről vagy hatalomról.
Ne feledjük el, miért növekednek a gazdaságok!
Ahogy Henry Ford és a T-modell, úgy Bill Gates és a Microsoft esetében is,
ha jó munkahelyek jönnek létre,
azzal a kisemberek és a hatalmasok is jól járnak.
Az életszínvonal alsó és felső határa is emelkedik.
Az államnak pedig az lehet a szerepe,
hogy csökkentse az alsó és felső határ közötti különbséget azáltal,
hogy többet fektet be a közjavakba,
így a tömegközlekedésbe, nyilvános parkokba, állami iskolákba,
amelyek minden egészséges, demokratikus, kapitalista társadalom alapját képezik.
- Jó napot! - Üdv!
Jó napot!
- Jó napot! - Örvendek.
Ő Connor Maxwell.
Vágjunk is bele!
Az egyik téma, ami nagyon érdekel minket a Bill és Melinda Gates Alapítványnál,
az a gazdasági mobilitás kérdése.
Úgy gondolom, ezeket a kérdéseket akkor tudjuk igazán megérteni,
ha olyan emberekkel beszélgetünk, akik a szakértelmüket
saját élmények révén szerezték.
Michael, Ariana, Lashana, ti olyan területeken szereztetek szaktudást,
mint a szakképzés, újrabeilleszkedés és vállalkozásfejlesztés.
Mind komoly kihívásokkal szembesültetek gyermekkorotokban,
amik megszabták a lehetőségeiteket.
Szeretnénk, ha mesélnétek a tapasztalataitokról. Mit szóltok?
Rendben? Michael, kezdhetnénk veled?
Igen. Elég nehéz gyerekkorom volt.
Kicsi voltam még, amikor mindkét szülőmet bebörtönözték,
és fiatalon én is megjártam a börtönt.
Tizenöt évesen csuktak le.
Tizenöt? Húha!
Csak 28 éves koromban szabadultam.
Huszonnyolc?
- Huszonnyolc, igen. - Azta!
Szóval az fontos pillanat volt az életemben.
Amikor kijöttem, nem igazán léteztek újrabeilleszkedési programok,
nem kaptam segítséget az álláskeresésben, de még önéletrajzírásban sem.
A szabadulása után mit biztosítottak önnek, hogy tovább tudjon lépni?
Kétszáz dollárt a kapuban.
Ennyi.
Egy rabtársam mondta, hogy próbálkozhatnék a kamionvezetéssel,
de az motivált igazán, hogy a fiam az ötlet hallatán azt mondta:
„Az menő lenne, vágj bele!”
Értem.
Izgatottan várja már a nyári kirándulást.
Nagyszerű. Ariana, beszélnél te is kicsit az élettörténetedről?
Igen.
Három testvérem van, én vagyok a legidősebb.
Bántalmazó környezetben nőttem fel.
Hat-hét éves korom táján nehéz anyagi helyzetbe kerültünk,
ezért Oakland keleti részébe költöztünk,
ami nem a legjobban ellátott környék.
A szegénységet gyakran csak pénzügyileg definiáljuk,
és nem vesszük figyelembe a vele járó lelki terhet.
Anyám állandóan, több munkahelyen dolgozott.
Az erőforrások, különösen a pénz hiánya az ember minden lépésére hatással van.
Meghatározza a lakhelyünket,
az élelmiszerüzletekhez, gépjárműhöz, iskolai oktatáshoz való hozzáférésünket.
Átjárja az életünk minden aspektusát.
Ez önmagában is traumatikus reakciót vált ki.
Az ember ilyenkor folyamatos túlélési üzemmódban van.
Nem képes arra, hogy előre tekintsen, és a jövőjét tervezze,
hiszen a vacsora miatt aggódik.
Amikor csak a túlélésre koncentrálunk,
állandóan jár az agyunk.
Nincs arra időnk, hogy a jövőt tervezzük.
Nem áll módunkban álmodozni.
Az egyenlőtlenség nagyon nehéz probléma,
mert nemcsak a jövedelemről szól,
hanem az életminőségről is.
Én tudom, hogy az étkezésem biztosítva van.
Este fedél lesz a fejem felett.
A gyermekeimnek is esélyük van az oktatásra.
Olyan országot szeretnénk, ahol az emberek vállalkozást indíthatnak,
sikerélményekben lehet részük, és nem rekednek meg egy olyan rendszerben,
amely megfosztja őket ettől.
Szeretem az „egyenlőtlenség” szót,
mert ironikus módon befogadó szónak találom.
Kapcsolatot teremt
a legfelső rétegek és a túlélésért küzdők között.
Mind egy közös spektrumon vagyunk,
amelybe a milliárdosok is beletartoznak.
Egy nemzet vagyunk.
Hogy lehet áthidalni a szakadékot a javaink és a szükségleteink között,
hogy ne csak túlélni, de előrejutni is képesek legyünk Amerikában?
És ez a szakadék egyre szélesedik.
De bárhogy is beszélünk a problémáról, akár az egyenlőtlenség, akár a társadalmi…
Ez biztos egy BLADE-helikopter, ami Hamptonsba tart.
- Komolyan. - Péntek van.
Te jó ég!
Azért tűnik megoldhatatlan problémának,
mert rengeteg aspektusa van.
Beszélhetünk az egészségügy problémájáról.
Az ország egyharmada nem fér hozzá rendszeres orvosi ellátáshoz.
De ott van az oktatás problémája is,
hogy ki milyen színvonalú oktatásban részesülhet.
És ez egy jövedelmi probléma is.
Érdemes perspektívát váltanunk,
mert akkor igazán szembetűnőek az elképesztő különbségek.
Ha valaki megkeresi az átlagbért
az olyan országokban, mint Hollandia vagy az USA,
az máris a világ leggazdagabb 5%-ához tartozik.
A világ népességének több mint fele kevesebb mint napi hét dollárból él.
De az egyenlőtlenségen belül is van egyenlőtlenség.
Gyakori a nemi megosztottság.
Gyakran érintettek a színes bőrű közösségek.
A faji és osztályproblémák nem azonosak,
de átfedik egymást.
Számtalanszor láthattuk már,
hogy mennyire összefonódnak ezek az ideológiák.
A szakszervezetek a 20. század közepén viszonylag magas béreket harcoltak ki,
de a szegregáció miatt a feketék nem részesülhettek ebből.
Az átlagos fehér háztartás tízszer annyi vagyonnal rendelkezik,
mint az átlagos fekete háztartás.
A járvány idején kifejezetten szembetűnő volt,
mennyire aránytalanul érintette ugyanezeket a közösségeket
a magasabb halálozási arány
és a túlzott mértékű rendőri erőszak.
Tehát a faji vonatkozás is megfigyelhető ezeknél a jelenségeknél,
ami tovább súlyosbítja
az egyenlőtlenség általános problémáját a társadalomban.
Bár nem találtunk jó megoldást az egyenlőtlenségek kezelésére,
az USA ért el sikereket.
Ott volt a New Deal.
A társadalombiztosítás, a Medicare, a Medicaid.
Tehát összetákoltunk egy szociáldemokrata államot Amerikában.
Tévednek, akik az Egyesült Államokat hiperkapitalista pusztaságnak látják,
de számos országnak sikerült egalitáriusabb,
az alapvető létminimumot biztosító társadalmakat építenie.
Ezen a téren jobban kell teljesítenünk.
Talán csak az optimizmusom mondatja velem, de a mi életünkben
az általános jólét, a szociális védőháló
és az oktatás terén sok nehézséget sikerült leküzdenünk.
Ön szerint idővel képesek leszünk további előrelépéseket tenni?
Manapság folyamatos a kultúrharc
és a másik oldal démonizálása,
ezért az olyasféle politika, ami a szegénység csökkentését célozza,
háttérbe szorult.
Úgy vélem, hogy a politikai pártjaink tanácstalanok.
Nem tudják, merre induljanak.
Például az én pártom tagsága kétharmadának nincs felsőfokú végzettsége,
és ezek az emberek feltételezhetően magasabb minimálbért szeretnének,
de a Republikánus Párt, a hagyományos doktrínája szerint,
az üzleti érdekeknek megfelelően elutasítja ezt.
Akkor viszont mit tehetünk?
Bizonyos mértékben ez a tanácstalanság felelős azért,
hogy számos probléma tekintetében nem haladtunk előre.
Ezzel a kérdéssel muszáj foglalkoznunk.
Kell-e változtatnunk az adópolitikán?
Mindenképpen. Léteznek adóztatási anomáliák,
amiket ki kell igazítanunk.
Vissza kell-e fognunk bizonyos kiadásokat? Mindenképpen.
A történelem csodálatos tulajdonsága,
hogy perspektívába helyezi, mi a megvalósítható.
A magasabb adókat gyakran lehetetlennek tartják,
amikre még sosem volt példa, pedig…
Az 50-es, 60-as években
a nagyon gazdagok adókulcsa 80-90% körül mozgott.
A gazdasági növekedés mégis akkoriban volt a legkiemelkedőbb.
Rengeteg innovációra volt példa,
és ez csak a 80-as, 90-es évekre lassult le.
Többet kell fektetnünk a közjóba.
Így demokratikus.
Az adó mindannyiunk közös befektetése a társadalmi jólétbe.
Fura, hogy az Egyesült Államokban az adócsökkentés a tendencia,
és döbbenetes, hogy a gazdagokat nem adóztatják meg lényegesebben jobban.
Az adók mérsékelt emelésével
jobban lehetne finanszírozni a szociális hálót,
ami jelenleg nem kap annyi forrást, amennyit szerintem kellene.
Mások talán még radikálisabbak nálam.
Egy dologban szerintem egyetértünk: az adórendszer kulcsfontosságú eszköz
a kapitalizmus hatásainak mérséklésére,
melyek miatt olyan extrém győztesek léteznek, mint én.
Az általam támogatott adórendszerben
a gazdagoknak például csak harmadannyi vagyonuk lenne.
Mondanom sem kell, hogy én sokkal tovább mennék.
Az ön barátja, Warren Buffett is rámutatott,
hogy az effektív adókulcsa alacsonyabb, mint a titkárnőjéé.
Az amerikaiak nem ezt akarják,
hanem azt, hogy a gazdagok is tisztességesen adózzanak.
A jelenlegi politikai rendszer azonban inkább a gazdagok érdekeit képviseli,
mint a hétköznapi amerikaiakét.
Vannak ezek a boldogságkérdőívek.
- Ismeri őket? - Igen.
Általában az anyagi biztonságot nyújtó országok,
így a skandinávok, Dánia, Finnország és a többiek végeznek az élen.
Vajon miért? Mert ott nem kell aggódniuk
a család eltartása, az orvosi ellátás vagy a gyermekgondozás miatt.
Ha megszüntetjük az anyagi stresszt… Ha valakinek azt mondom,
hogy többé nem kell aggódnia a gyerekei etetése, orvosi ellátása miatt…
Megkönnyebbül.
Tökéletes lesz az élete? Dehogy.
Enyhül-e a stressz-szintje, nő-e a boldogság- és biztonságérzete?
Szerintem igen.
Nemrég kiírtam Twitterre, hogy rengeteg adót fizetek,
és büszke voltam rá.
Egy amerikaitól az az egyik leghazafiasabb húzás,
hogy rettentően meggazdagszik, sok-sok munkahelyet teremt,
beruház a saját és mások cégeibe, és fizeti az adóit.
Én egy kurva nagy mázlista vagyok,
és amikor megírom a csekket az adóhivatalnak
arról a sok százmillió dollárról,
élvezni nem élvezem, de büszke vagyok rá,
mert az úthálózat, a hadsereg, a rendőrség, az oktatás, a közegészségügy
nagyrészt adófizetői pénzből működik,
és így visszaadhatok valamit.
Sokak szerint nincs olyan csodafegyver,
ami megoldhatná az egyenlőtlenséget.
Én vitatkoznék ezzel.
Szerintem létezik tág értelemben vett csodafegyver: a tehermentesítés.
Ide tartozik az általános óvodai ellátás,
a lakhatási támogatás, méltányos fizetés, sőt, akár az általános alapjövedelem is.
Kell egy jövedelmi minimum, hogy megszűnjön a szegénység.
Az ilyen jellegű beavatkozásokat általában
azzal utasítják el, hogy túl sokba kerülnek.
Az USA tavaly döbbenetes összegeket költött szociális programokra.
Ezzel a gondolatmenettel az a baj,
hogy azt feltételezi, hogy ha nem fektetünk ilyen programokba,
pénzt takarítunk meg, pedig ez nem igaz.
Napi szinten fizetünk a szegénységért,
hiszen a munkaerőpiacon csökken a termelékenység,
a bűnözéssel és egészségüggyel kapcsolatban pedig nőnek a kiadások.
Mark Rank szociológus becslése szerint
a gyermekszegénység évi költsége Amerikában egybillió dollárra tehető.
Az is problémát jelent, hogy számos olyan program létezik,
amelyek nagyon fontosak és hasznosak sok rászoruló ember számára,
de nem könnyű hozzájuk férni.
Sőt, rendkívül nehéz bármilyen juttatást igénybe venni,
még azokat is, amelyek a törvény szerint járnak az embernek.
Bill, ön is ismeri a munkajövedelem utáni adójóváírást.
Nem könnyű megszerezni.
Ez itt a kétoldalas 1040-es űrlap.
Ez pedig a több mint 100 oldalas használati utasítás,
ami ehhez a kétoldalas űrlaphoz tartozik.
Most kiderül, tudna-e segíteni valakinek
jövedelemadó-jóváírást igényelni.
Bill, adhatok ceruzát a biztonság kedvéért.
A munkajövedelem utáni adójóváírás a legfontosabb adótámogatás
az alacsony és közepes jövedelmű háztartások számára.
Akár több ezer dollárra is rúghat.
Ez az ország legnagyobb szegénységellenes kezdeményezése,
ezért különösen fontos, hogy helyesen számítsák ki.
Maria Johnson példájával kezdjük.
- Tetszik a fotója. - Igen.
Egyedülálló, kétgyerekes szülő.
Két munkahelye van. Több állás, több gyerek.
Ha bármilyen kérdése van…
Ezen adójóváírás esetében,
ha összeadjuk a ki nem igényelt összegeket,
évi 17 milliárd dollárnyi támogatás marad kihasználatlanul.
„Egyházi alkalmazott…” Egek, „harci pótlék”.
Ha minden fel nem használt juttatást összeadunk, láthatjuk,
hogy évente több mint 140 milliárd dollárnyi segély marad kihasználatlanul.
Adminisztratív terhekkel nehezítettük meg ezeket a programokat.
Ugyanolyan egyszerűvé kellene tenni
a munkanélküli támogatás vagy az élelmiszersegély igénylését,
amilyen könnyen előveszem a telefonomat,
hogy például madáreleséget rendeljek, amit másnapra megkapok.
- A válasz „nem”. - Azta! Hát ez durva.
Mennyire biztos abban, hogy jól töltötte ki?
Mint láthatta, sok pénz forog kockán.
Nyolcvan százalékra teszem, hogy jól csináltam.
Odaadom a lapot, hogy összehasonlíthassa a sajátjával.
Tehát elvétettem 5000 dollárral. Hoppá!
Volt dolgom ilyen űrlapokkal, de ezek nagyon bonyolultak.
Az ember ide-oda ugrál, magyarázatokat olvas.
- Igen. - Te jó ég!
A két munkahelye és a két gyereke nevelése mellett.
- Az ikreivel. - Az ikrek mellett.
A szegény emberek számára rendkívül bonyolult
a tagállami és szövetségi programok igénylése.
Ezeket a programokat csupán a jogosultak
kevesebb mint fele képes valóban kihasználni.
És gyakran azok nem, akiknek a leginkább volna szükségük rájuk.
Különösen válsághelyzetekben nehéz megszerezni, ami kell.
„Ekként”.
Soha nem beszéltem a bátyámmal az adózásról.
- Kristi viszont sokat. - Remélem.
Kristi volt a könyvelőm.
Mi az állás?
82, 97 és 93.
- Hűha! - Te vezetsz.
Minden magánhangzó nálam van.
Szóval te ülsz rajtuk.
Kristivel nagyon hasonlítunk egymásra. Csak abban különbözünk,
hogy engem elkényeztetett az élet, sok mindenben szerencsém volt,
bár mindig is optimista szemléletű voltam.
- Ami a vállalkozó sikerének feltétele. - Igen, nagyon hasznos.
És ha nagyon jól mennek a dolgok, még optimistább leszek.
- Te mit gondolsz? - Valahol kettőtök közt állok.
- Igen. - Igen.
Azt hiszem, az optimizmusa nélkül
nem is tudná folytatni a jótékonykodást,
mert teljesen elcsüggedne.
De úgy működik az agya, hogy fejben valószínűleg
már kitalálta, hogyan lehetne megoldani ezeket a dolgokat.
Szóval hiába tartunk valamit reménytelennek, neki már van terve.
Múlt nyáron Warren Buffett, valamint Bill és Melinda Gates
előállt az adakozási fogadalom ötletével.
Arra kérik Amerika milliárdosait,
hogy velük együtt ők is adományozzák el vagyonuk legalább felét.
Warren, Melinda és én leültünk néhány jelentős filantróppal,
és vacsora közben megbeszéltük,
ki hogyan választott ügyet, mitől köteleződött el,
és vajon mások miért nem.
Világossá vált, hogy a filantrópia gyakran elszigetelődéshez vezet.
Rákényszerít, hogy a halálunkról,
a végrendeletünkről, olyasmikről gondolkodjunk,
amiket gyakran könnyebb figyelmen kívül hagyni, és későbbre halasztani.
Mit jelent, ha valaki beszáll?
- Hogy a pénze nagy részét felajánlja… - A legnagyobb részét.
Sokan a vagyonuk 99%-át eladományozzák.
Azt kértük, hogy osszák szét a vagyonuk felét,
és meglepően jól sikerült.
Világossá vált, hogy sokan dinasztikus örökségként tekintenek a vagyonukra,
amit a gyerekeikre akarnak hagyni.
És sokan vannak olyanok is,
akik nem gondolták végig, ki adományozhatná el a vagyonukat.
De akik fogadalmat tettek, sokat tanulnak egymástól,
és inspirálják egymást.
Tucatnyi csatlakozóban reménykedtünk,
de most már több mint 300-an vagyunk.
Bill Gates a vagyona eladományozásával
lényegében jövedelem- és vagyonadót vet ki saját magára.
És ezzel felveti azt a nagyon érdekes kérdést,
hogy vajon ő vagy inkább az állam döntsön-e a pénze felhasználásáról.
Mindkettő mellett szólnak érvek.
A probléma viszont az,
hogy sok milliárdos nem követi Gates példáját.
Vagy megtartják a pénzüket, vagy ha adakoznak is,
nem feltétlenül a közjót szolgáló célokra.
Egyesek szerint a milliárdosok visszaadnak a közösségnek.
Engem ez egyáltalán nem nyűgöz le.
A milliárdosok jótékonykodása nagyrészt arról szól,
hogy a nevük felkerüljön egy előkelő egyetemi épületre vagy múzeumra.
Ez puszta hiúság.
A jótékonykodásban nyilván jelen van az egót és hírnevet erősítő aspektus is,
ugyanakkor végső soron mégiscsak az a fő kérdés,
hogy javít-e a társadalmon.
Na és egy Bill Gates-féle milliárdos?
A Bill és Melinda Gates Alapítvány milliók életét mentette meg.
Ezt senki sem tagadhatja.
Ugyanakkor sokkal szívesebben élnék egy olyan világban,
ahol megfelelően finanszírozott kormányok végzik azt a munkát,
ami most a ritka filantrópokra hárul.
A Gates Alapítvány olyan innovatív és kísérleti projekteket finanszíroz,
melyeket az adófizetőknek elszámolással tartozó állami szervek nem vállalnának.
India fontos szerepet játszik az alapítványunk munkájában.
Azért tudunk együttműködni a kormánnyal,
mert közös célunk az egyenlőtlenség csökkentése és az életszínvonal javítása.
Lehetőségünk nyílt olyan embereket támogatni,
akik ezen ügyeknek szentelték az életüket,
és a finanszírozásukkal ambiciózus célokat tűzhettük ki.
Ha az egyenlőtlenséget vizsgáljuk Indiában,
a nők hátrányos helyzetben vannak a lehetőségeket illetően.
A kormány egyik kulcsfontosságú eszköze az önsegítő csoportok létrehozása.
Tíz-húsz fős csoportokról van szó a falvakban.
Ők információkat osztanak meg, hozzáférést biztosítanak a piacokhoz
és banki szolgáltatásokhoz.
Sok nő fog így kisvállalkozásba.
Ma már 90 millió nő vesz részt a csoportokban,
akik közösen hatmilliárd dollárt takarítottak meg.
Mire vette fel a kölcsönt?
A farmomra.
Ha tovább tudjuk növelni az ilyen vállalkozások számát,
50–75 millió munkahelyet teremthetünk
a közeljövőben a vidéki Indiában.
- Indiai nők vagyunk. - Indiai nők vagyunk.
- Nem virágok, hanem szikrák. - Nem virágok, hanem szikrák.
Noha az egyenlőtlenség problémája továbbra is rendkívül súlyos,
de hihetetlen eredményeket is elértünk a területen.
A negatív dolgokra irányuló fokozott figyelem miatt
könnyű azt hinni, hogy a világ egyre rosszabbá válik.
Ezért néha emlékeztetnem kell magamat
és másokat is arra, hogy érdemes tanulni a sikereinkből
és a bámulatos eredményeinkből.
2023. OKTÓBER 10.
A mai naptól Chicagóban nincs többé minimálbér alatti fizetés.
Harminchat igen.
A közgyűlés megszavazta a rendszer eltörlését.
A javaslat elfogadásra került.
A 22 éves szervezői munkám során most először
döntött úgy a városi közgyűlés többsége,
hogy a munkavállalók oldalára áll.
A chicagói rendelet lehetővé teszi a munkavállalók önálló megélhetését,
így kevesebb szociális támogatásra lesz igény.
Ezért történelmi jelentőségű ez a pillanat,
méghozzá minden szinten,
a jól fizetett színészektől
a legalacsonyabb fizetésű éttermi dolgozókig.
Az emberek magasabb béreket követelnek.
Mit jelent mindez?
Hogy közeledhet a jelenlegi alacsony bérű munkamodell vége.
Ha hosszabb távon vizsgáljuk ezeket a kérdéseket…
azt láthatjuk, hogy az egyenlőtlenség nem állandó állapot.
A Johnson-kormányzat 1964-ben indította el a szegénység elleni háborút,
tíz évre rá a szegénységi küszöb alatt élők száma
az 1960-as szint felére csökkent.
Ez óriási eredmény.
És főleg azért sikerült az esélyek dacára ennyi mindent elérni,
mert a hétköznapi amerikaiak
nyomást gyakoroltak a törvényhozóikra, és felhívták a figyelmet a problémára.
Vagyis a szegénység elleni küzdelem leghatékonyabb módja
az összefogás és a közös fellépés.
Ehhez a legokosabb és legnagyobb hatalmú emberekre van szükség.
Nemcsak aktivistákra, hanem olyan milliárdosokra is, mint Bill Gates.
Izgatottan tekintek a következő 20 évre, amely során felhasználjuk ezt a pénzt.
Számos innováció várható a jövőben,
és nem szabad, hogy ezekből csak az elit részesülhessen.
A feliratot fordította: Marik Gábor