Ok, første spørsmål.
Er du for rik?
Det er rart
at folk er verdt en milliard, ti milliarder, hundre milliarder.
Det er så utrolig mye penger i forhold til personlige behov.
Jeg husker da jeg var ung og så på Forbes-listen,
og det fascinerte meg, det å forstå hvordan samfunnet fungerer,
er det eiendomsformuer, bankformuer.
Det er masse Wall Street-folk der.
Hvorfor er det en kilde til rikdom,
og hvor mye er rikdommen veldig generasjonsavhengig?
Jeg husker at noen sa til meg: "Tror du at du vil stå på denne listen?"
Og jeg tenkte:
"Kanskje programvare, som jeg drev med, ville få meg på den listen."
Jeg trodde ikke det i de første årene, men senere viste det seg å være feil.
Bill Gates, med 4,2 milliarder dollar, er nest rikest i landet.
Bill Gates, den rikeste mannen i landet…
Er det et "ja" eller "nei"?
HVA NÅ?
KAN MAN VÆRE FOR RIK?
Det er ganske vilt at vi har milliardærer.
Det er en enorm mengde rikdom,
som, hvis du prøvde å bruke det, ville vært ganske absurd.
Du vil at pengene skal gis tilbake til samfunnet, ikke bare brukes.
Det at det fortsatt er fattigdom i et rikt land som USA viser
at vårt sosiale sikkerhetsnett ikke er finansiert så bra som vi ønsker,
men jeg mener ikke at det å forby rikdom over en viss størrelse
er riktig måte å gjøre det på, men jeg er partisk.
Men jeg forstår hvorfor noen mener det,
så det er en god debatt.
Når vi ser store teltleirer ved siden av motorveien vår,
utmattede sykepleiere på T-banen, fattige barn som besøker matstasjoner,
tror jeg spørsmålet vi må stille, er: "Hvem tjener på det?"
I Amerika finnes det vinnere fordi det finnes tapere,
og ingen har vunnet mer enn de ultrarike.
Den rikeste prosenten av amerikanerne eier 40 % av landets rikdom.
Over 38 millioner amerikanere har ikke råd til det helt nødvendige,
så hvis Amerikas fattige grunnla et land, hadde det vært større enn Australia.
En milliard dollar er tusen millioner dollar,
og vi har milliardærer som har 200 milliarder.
De har 200 000 millioner
mens vi har barn som ikke har noe sted å bo.
Det er sinnssykt.
I en perfekt verden finnes det ikke milliardærer.
Man kan argumentere for
at milliardærer er en politikkfeil,
spesielt om man ser hva de fleste gjør med det.
Men uansett,
man kan utøve makt på mange måter med den rikdommen,
påvirke valg, alt mulig.
Så hvis du skaper et samfunn hvor det er så mye rikdom
med så få mennesker, kan du på et tidspunkt
ikke kalle det et demokrati lenger.
De som mener vi burde avskaffe milliardærer, tar feil.
De endringene ville ødelagt økonomien
fordi man måtte hatt et nytt økonomisystem som vi ikke kan bygge.
Folk innbiller seg et likestilt samfunn,
men ser man på samfunn som er mye mer likestilte enn oss,
har de også milliardærer, og noen ganger mange av dem.
Du har milliardærer i Japan. Du har milliardærer i Frankrike.
Du har milliardærer i Skandinavia.
Hvor mange milliardærer er det i verden? Ikke så mange.
Og du kan si: "Det er galskap å ha en milliard dollar",
men du må også innse at det ikke er problemet.
Det er et symptom på noe utrolig. Det er den amerikanske drømmen.
Det er det som gjør Amerika spesielt.
Jeg gjør dette, siden vi snakker om penger.
Greit.
Jeg tror det bare er ti. Stemmer det?
SØSTER
Foreldrene våre ba oss spille mye.
Vi konkurrerer ikke om
å sammenligne jobbprestasjoner med hverandre.
Det hadde vært vanskelig.
Du vinner. Greit.
Vi konkurrerer ved at vi spiller mye.
Husker du da han toppet 400?
-Er det ikke Forbes 500? -400.
Da var det en morsom greie da den kom ut hvert år:
"Er han fortsatt på toppen? Det var en interessesak,
og konkurranseinstinktet vi alle har var også en del av det.
"Ok, bra. Fortsatt på topp."
Så ga jeg bort nok penger for å unngå det problemet.
-Han ville ned fra toppen. -Du likte det ikke.
Ja. Det var en del av familiens etos.
Jeg husker at mamma, da du flyttet tilbake til Seattle med Microsoft,
en av de første samtalene hun hadde med deg var om:
"Hvordan skal du gi tilbake til samfunnet?"
-Hva heter det? Brudelunsjen. -Ja.
Siterte: "Den som får mye, forventes det mye av", så…
Du har snakket litt om at du vil vekk fra milliardærlisten.
Nei, jeg sier ikke at det er grusomt å være på listen.
Jeg sier bare at det ikke er positivt.
Jeg tror verden ville vært bedre om milliardærer ga bort mer penger.
Hvis jeg aldri hadde gitt bort penger, hadde jeg hatt mye mer enn jeg har i dag.
Jeg anser meg selv som en student som vil komme til bunns i ting.
På 1990-tallet, da jeg var på vei til å bli utrolig rik,
studerte jeg de store stiftelsene.
Hva gjorde Rockefeller?
Carnegie snakket om: "Å dø rik er å dø vanæret."
Det var i år 2000 jeg ga bort den første gigantiske 20 milliarder dollar-gaven.
Hos stiftelsen, når du går inn, står det: "Alle liv har lik verdi."
Det er vår drivende verdi for arbeidet vi gjør.
Vår største sak i USA vil være utdanning, bedre pensum, bedre lærerutdanning.
Vi jobber også med global helse. Det er veldig komplekse saker,
men vi var giret på å ta over en milliard i året
og sørge for at det ble vel anvendt.
Jeg er stor tilhenger av at de rike bør gi tilbake for å redusere urettferdighet,
begge i dette landet og i hele verden.
Vi har nok rikdom til at vi kan få det dramatisk bedre.
Jeg tror vi begge er stolte av
at USA kaller seg landet med like muligheter,
men som kapitalismen har utviklet seg,
har ikke likheten vært så sterk som vi ønsker.
Så jeg er nysgjerrig,
hva burde USA gjøre for å redusere ulikhet?
Jeg tror dessverre vi går i feil retning.
Vi har den obskøne situasjonen hvor det er tre personer, deriblant deg,
som eier mer rikdom enn nederste halvdel av Amerika.
Det minner meg om, for 150 år siden,
da tsaren av Russland eller kongene i Europa hadde mye rikdom og makt
fordi: "Gud sa at du kan eie alt og ha all makt."
"Gud sa det." Jeg ser ikke en krone på hodet ditt, ikke sant?
-Du er ikke kong Bill. -Der tok du meg.
Men vil du gå så langt som å ha lover som hindrer folk i være milliardærer?
-Hvordan ville du håndtert det? -Ja, det ville jeg.
Du personlig er en veldig innovativ fyr.
Fortjener du økonomisk belønning? Ja. Hvor mye?
Kan du klare deg med en milliard?
Kan du mate familien? Sannsynligvis. Betale leien? Kanskje.
-Jeg mener ikke å angripe deg. -Klart.
Over hele verden har vi mangemilliardærer, og den rikdommen gir utrolig makt.
Mener jeg det er akseptabelt? Nei. Hvis du spør meg:
"Mener jeg vi bør eliminere konseptet milliardærer?" Ja.
Jeg er bekymret for det jeg vil kalle uberkapitalisme,
og det er den utrolige konsentrasjonen av rikdom og makt
i hendene på de få, og hva det betyr for hele samfunnet.
Virker systemet, slik du ser det?
Jeg har stor tro på at kapitalisme er den rette delen av løsningen.
Kapitalismen skaper frihet for innovasjon og mobilitet,
og i et land som USA, fordi vi ikke tror på aristokrati,
er vi stolte av ideen om inntektsmobilitet.
Det er tanken om å skape like muligheter
så folk er mobile
og ikke fastlåst til det som var foreldrenes utfall.
Da jeg vokste opp, var jeg en frisk, hvit gutt
i en øvre middelklassefamilie med tilgang til en utrolig utdannelse,
som gjorde at jeg kunne gå på et flott college og starte en bedrift.
Livsforholdet i USA og timingen var ganske heldig.
Harvard-avhopperen som grunnla et softwareselskap
med en barndomsvenn da han bare var 19 år.
Dette er verdens rikeste mann.
Jeg trodde på en viss nøysomhet,
men jeg kjøpte en Porsche da jeg var 19.
Så for en i min posisjon, mobiliteten,
muligheten til å velge et yrke og gjøre det bra, var utrolig høy,
men for kvinner,
folk med helseproblemer, folk som ikke var hvite,
var ikke noen av de mulighetene der,
og vi har gjort fremskritt når det gjelder dette,
men ikke i nærheten av det nivået den amerikanske drømmen har ambisjon om.
Det begynner med å betale de unge en levedyktig lønn.
Ja!
I dag er vi ferdige.
1,2 millioner arbeidere har forlatt denne bransjen
og sagt at nok er nok. Vi kommer ikke tilbake før…
-Det stemmer. -Ja!
Arbeidere som får tips i Chicago kan få en stor lønnsøkning.
Nå får de betalt ni dollar i timen pluss tips,
men byrådet kan tvinge arbeidsgivere til å betale dem nesten 16 i timen.
I USA er det minst to lønnsnivåer.
Det er en føderal minstelønn på sju dollar og tjuefem cent,
og en under-minstelønn for dem som får tips.
Sistnevnte varierer fra stat til stat.
På føderalt nivå er det to dollar og 13 cent i timen.
Dette er en befolkning som er
i overveldende grad kvinner, uforholdsmessig fargede kvinner.
Vi har flest enslige mødre av alle yrker,
de sliter med tre ganger så mye fattigdom. Dobbelt så mange matkuponger.
Gi oss rettferdig lønn…
Men de siste 15-20 årene
har en utrolig gruppe svarte kvinnelige ledere i One Fair Wage
i Chicago kjempet for å få full minstelønn med tips i tillegg.
Inntekten er ikke bærekraftig.
Tipsen er ikke alltid lik.
Noen morgener når jeg drar hjem, har jeg fått alt fra 80 til 150 dollar.
Noen dager drar jeg hjem med 40 dollar.
Du har sagt at du tjener rundt 15 000 dollar i året.
I året.
-Derfor… -Med offentlig støtte.
Du må få offentlig støtte. Hvor ofte fikk du se ungen din?
Da jeg vekket ham og sendte ham på skolen.
Det var min eneste mammatid, og sånn var det i to år.
God morgen, alle sammen og ordfører.
I dag er tipsarbeidere for det meste kvinner som meg, som må leve på tips.
Å leve på tips betyr at vi aldri vet hvor mye vi får hver dag.
Så hvis vi kan få en ekte lønn, hadde det vært bra.
Takk, det er alt jeg har å si, ordfører.
Til syvende og sist har vi med kapitalisme å gjøre, ok?
De høyere opp trenger oss.
Hvert år øker levekostnadene, og vi må bli i bransjen,
og vi må komme oss på beina, men fortsatt trenger vi offentlig støtte,
så det er ikke rettferdig, men de må betale oss og betale oss riktig,
ellers vil de tape.
I Amerika vil vi at alle skal ha visse grunnleggende ting.
Det er helsetjenester, anstendig utdanning, anstendige boliger,
så hvordan designer vi de riktige systemene
så vi kan heve det grunnleggende nivået som alle har tilgjengelig?
-Hei, senator. -Står til?
-Takk for at du kom. -Hyggelig å se deg.
Dette med myndighetenes rolle,
privat sektors rolle, du har tenkt på det hele livet,
og USA er det rikeste landet, men langt ifra det idealet vi ønsker.
Ingen tvil om det.
Vårt næringsfrihetssystem, kapitalisme, om du vil,
har skapt ekstraordinær rikdom.
Det er ikke perfekt. Det er bare bedre enn alternativene
vi har sett i verden.
Mange har levd i fattigdom
under sosialisme, kommunisme, i hundrevis av år.
De har endelig en slags næringsfrihet.
Kina, for eksempel, og interessant nok
kom hundrevis av millioner seg ut av fattigdom.
Når du ser på avveiningene USA gjør,
kanskje sammenlignet med Europa, der de har en mindre dynamisk økonomi,
men noen hadde foretrukket at vi var mer som Europa.
Hvordan er avveiningen der?
Hvis du sammenligner vitaliteten og veksten
i USA sammenlignet med Europa, må du si:
"Jøss, USA ser ut til å ha ting mer på stell."
De mest innovative menneskene i verden vil uten tvil,
om de tenker på å starte et foretak,
tenke at de vil gjøre det i USA.
Når man ser på milliardbedriftene, er nesten alle her i USA.
De såkalte enhjørningene er alle amerikanske.
Hvorfor det? Vi har like hjerner.
Jeg tror at risikotoleransen er større her.
Konkurslovene, finanssystemet vårt,
alternativene entreprenører kan få,
disse tingene skaper et miljø av risikovilje og innovasjon
og fører til at mange lykkes, og forresten,
hvis du vil ha folk ut av fattigdommens rike
og gi dem bedre muligheter,
er nesten ingenting sterkere som en eliksir enn vekst.
Hvis økonomien vokser,
hvis nye bedrifter starter opp og ansetter flere folk,
skaper det muligheter for å få folk ut av fattigdom.
Sosialisme var et fantastisk system for å gjøre folk like fattige.
SPALTIST OG FORFATTER
Kapitalisme gjør folk ulikt rike.
I hele menneskehetens historie
har de mest vellykkede landene vært de med best flyt.
Idéflyt, kapitalflyt, menneskeflyt og maktflyt.
Kan vi huske hvorfor økonomier vokser?
Om det er Henry Ford med Model T eller Bill Gates med Microsoft,
alt som skaper gode jobber hjelper både han på gulvet og sjefen hans.
Det hever gulvet.
Det hever også taket, og myndighetene burde kanskje kommet inn
og krympet avstanden mellom det stigende gulvet og det stigende taket
ved å investere mer i offentlige goder.
Massetransport, offentlige parker, offentlige skoler
det som underbygger et sunt, demokratisk kapitalistsamfunn.
-Hallo. -Hei.
Hei.
-Hei. -Hyggelig.
-Connor Maxwell. -Hei.
La oss sette i gang.
Et av temaene vi er veldig interessert i i Bill og Melinda Gates-stiftelsen
er utfordringen med økonomisk mobilitet, men for å forstå disse utfordringene,
hjelper det å snakke med folk som har fått ekspertkunnskap
gjennom sine egne opplevelser.
Michael, Ariana og Lashana, dere har utviklet ekspertkunnskap
fra jobbtrening, tilbakeføring og entreprenørskap.
Alle tre møtte store utfordringer i oppveksten
som påvirket mulighetene deres,
så jeg tror vi vil høre fra dere om deres reiser. Hvordan høres det ut?
Greit? Michael, kan vi begynne med deg?
Ja. Jeg hadde en tøff oppvekst.
Jeg mistet begge foreldrene mine til fengsling i tidlig alder,
og jeg havnet selv i fengsel da jeg var ung. Jeg var 15.
Femten? Oi.
-Jeg ble ikke løslatt før jeg var 28. -Tjueåtte?
-Tjueåtte, ja. -Oi.
Så det var en viktig tid i livet mitt,
og da jeg ble løslatt, fantes det ikke mange tilbakeføringsprogrammer
eller jobbveiledning, eller enkel hjelp med å lage en CV.
Da du dro, hva ga de deg
for å hjelpe deg med neste skritt?
To hundre dollar da jeg dro.
Sånn er det.
En annen jeg satt inne med, sa: "Du burde prøve å kjøre lastebil."
Sønnen min overhørte det, og han sa: "Det hadde vært kult."
Greit.
Han er ganske gira. Han gleder seg til vi skal på tur i sommer.
Flott. Ariana, vil du dele litt om bakgrunnen din?
Ja.
Jeg er en av de eldste av fire søsken.
Vokste opp i et voldelig hjem.
Rundt seks eller syv sluttet midlene å komme inn,
så vi flyttet til Øst-Oakland,
og det er ikke det mest ressurssterke området.
Fattigdom er ofte forbundet med dollar og cent,
og vi snakker ikke om hvor psykisk slitsomt det kan være.
Moren min jobbet konstant.
Hun hadde flere jobber.
Mangel på ressurser, spesielt penger, påvirker alt du gjør.
Det påvirker hvor du bor
og om du har tilgang til dagligvarebutikker
og om du har tilgang til bil og skoler.
Det gjennomsyrer hvert eneste aspekt av livet ditt.
Det i seg selv skaper en traumatisk reaksjon.
Til slutt er du i en konstant tilstand hvor du bare prøver å overleve.
Du kan ikke se lenger frem og planlegge for fremtiden
fordi du er bekymret for middagen.
Så når du er i overlevelsesmodus, går tankene konstant.
Du har ikke tid til å planlegge for fremtiden.
Du har ikke plass til å drømme.
Ulikhet er veldig vanskelig fordi det ikke bare er en inntektsgreie,
men livskvaliteten deres.
Hvor jeg vet hvor mitt neste måltid kommer fra.
Jeg vet at jeg har ly i kveld.
Barna mine kan få utdanning.
Vi vil være et land hvor folk starter sin egen bedrift
og føler at de får til noe, og ikke at de er fanget i et system
hvor de nektes ting.
Jeg liker ordet "ulikhet"
fordi jeg synes det er, ironisk nok, et inkluderende ord.
Det vekker et forhold
mellom folk på toppen og de som kjemper for å overleve.
Vi er alle på dette delte spekteret
som også inkluderer milliardærer, og det er én nasjon.
Hva skal til for å lukke gapet mellom det du har og det du trenger
for å ikke bare overleve men avansere i Amerika?
I økende grad er gapet veldig stort,
men uansett hvordan vi snakker om dette, om det er ulikhet eller sosial…
Det er nok et BLADE-helikopter på vei til Hamptons.
-Seriøst. -Det er fredag.
Herregud.
Folk tror dette er et vanskelig problem
fordi det er så mange aspekter ved det.
Vi kan se på dette som et problem med helsetjenesten.
Omtrent en tredjedel har ikke regelmessig tilgang til helsetjenester.
Det er et utdanningsproblem,
og det kaliberet av utdannelse du er berettiget til å få,
og det er et inntektsproblem.
Jeg tror vi må zoome ut også,
og da ser vi at forskjellene er forbløffende.
Hvis du har en medianlønn i et land som Nederland eller USA,
er du allerede blant de rikeste fem prosentene i verden.
Mer enn halvparten av verdens befolkning lever på mindre enn sju dollar dagen.
Men det er også ulikhet i ulikheten.
Det er ofte kjønnsforskjeller.
Veldig ofte er de gruppene svarte og brune.
Problemene med etnisitet og klasse er ikke de samme,
men de overlapper.
Vi ser gang på gang at disse ideologiene er så sammenflettet.
Fagforeningenes suksess
og relativt høye lønninger på midten av 1900-tallet,
men segregering hindrer svarte fra å ha tilgang til det.
KUN FOR FARGEDE
I dag har den hvite medianhusholdningen ti ganger større formue
enn den svarte medianhusholdningen.
En av de mest bemerkelsesverdige tingene vi så midt i pandemien var
at de samme gruppene uforholdsmessig opplevde
ulik grad av dødelighet, og politivold på et uforholdsmessig nivå.
Så det er en etnisitetssammenheng i denne dynamikken
som forverrer problemet med ulikhet i samfunnet.
Jeg tror ikke vi har funnet en god måte å løse dette på,
men USA gjorde en god jobb.
Vi hadde New Deal.
Vi innførte trygd, Medicare, Medicaid, sånne ting,
så vi brola en sosialdemokratisk nasjon,
og de som forestiller seg USA
som en hyperkapitalistisk ødemark, de tar feil,
men å skape et mer likestilt samfunn med et grunnleggende eksistensgrunnlag,
det har mange land fått til. Vi må bli bedre.
Kanskje det bare er optimismen min. men i vår levetid,
den totale rikdommens fremgang, sikkerhetsnettet, utdanning,
vi kom oss gjennom mange tøffe utfordringer.
Tror du at vi over tid kan fortsette å gjøre fremskritt der?
I dag er det kulturkamper og demonisering av folk på motsatt side.
Så politikk, den slags ting som hjelper folk å komme ut av fattigdom,
har havnet i bakgrunnen.
Jeg tror våre politiske partier leter litt bredt.
De vet ikke helt hvor de skal gå. Mitt parti, for eksempel,
nesten to tredjedeler består nå av individer uten høyskoleutdanning.
Dette er folk som jeg antar ønsker en høyere minstelønn,
men vår rettroenhet i Det republikanske parti har lenge vært
"ikke øk minstelønnen." Det har bedriftene sagt.
Hva skal vi gjøre?
Den forvirringen har til en viss grad vært ansvarlig
for mangelen på håndtering av noen av utfordringene vi har,
så vi må ta oss av dette problemet.
Betyr det endringer i skattepolitikken?
Absolutt. Det er noen avvik i skattepolitikken vår
som jeg synes bør justeres.
Betyr det at vi må kutte forbruket? Absolutt.
Dette er det fantastiske med historie.
Det gir deg litt perspektiv på hva som er mulig,
for noen ganger sier folk: "Høyere skatt, det er vel umulig."
"Det har aldri blitt gjort." Faktisk…
På 50- og 60-tallet
var skattesatsene 80-90 % for de veldig rike.
Økonomisk vekst var aldri så høy som på 50- og 60-tallet.
Det var en enorm mengde innovasjon,
og det var faktisk mindre innovasjon på 80- og 90-tallet.
Vi må investere i samfunnets beste. Det er vel demokrati?
Skatt er vår kollektive investering i samfunnets beste.
Det er rart at trenden i USA har vært å redusere skatten,
men jeg er forbløffet over at de rike ikke må betale mer skatt.
Hvis du øker skatten en god del,
burde det være nok til å heve sikkerhetsnettet,
som ikke er så godt finansiert som jeg ville…
Andre kan gå enda lenger enn meg.
En ting tror jeg du og jeg er enige om, er at skattesystemet er et nøkkelverktøy
for å moderere det kapitalismen gjør,
hvor du har disse ekstreme vinnerne som meg,
så under skattesystemet jeg ville gått for,
ville de rike hatt omtrent en tredjedel så mye.
Jeg ville åpenbart gått mye lenger.
Din venn Warren Buffett nevner
at hans effektive skattesats er lavere enn sekretærens.
Det er ikke det amerikanerne vil se.
De vil se at de rike betaler sin del av skatten,
men man har et politisk system
som dessverre representerer de rikes behov
mye mer enn vanlige amerikaneres behov.
De har lykkeundersøkelser.
-Har du sett det? -Ja.
De ser at land hvor folk har økonomisk sikkerhet,
som i Skandinavia, Danmark eller Finland eller noe, er på topp.
Hvorfor? Jeg tror det skyldes at folk slipper å stresse
med å finne penger til mat, helsetjenester og barnepass.
Hvis du tar det nivået av økonomisk stress, hvis jeg sier:
"Du trenger aldri å bekymre deg for å brødfø familien,
eller tilgang på helsetjenester."
Takk. Vil det gjøre livet deres perfekt? Nei.
Vil det lette stressnivået, gjøre dem lykkeligere, tryggere?
Jeg tror det.
Jeg tvitret nylig at jeg betalte mye i skatt,
og jeg var stolt av det.
LANDET HAR GJORT MYE FOR MEG
Noe av det mest patriotiske du kan gjøre som amerikaner er å gå ut,
bli søkkrik, skape mange jobber,
investere i eget firma og andres, og så betale skatt.
Jeg er den heldigste jævelen i verden, og når jeg betaler skattemyndighetene
flere hundre millioner dollar,
er det ikke sånn at jeg liker det, men jeg er stolt
fordi veiene, militæret, politiet, lærerne, Medicaid, Medicare,
store deler av skattebetalernes penger går til det,
og jeg føler at jeg har gitt noe tilbake.
Folk elsker å si at det ikke fins en magisk kur som kan løse ulikheter.
Jeg vil utfordre den ideen.
Jeg tror det, i vid forstand, finnes en magisk kur, lettelse.
Dette er alt fra universell barnehage,
til bostøtte til levelig lønn, selv ting som en universell grunninntekt.
Vi må ha en minstelønn. Vi kan bli kvitt fattigdommen i landet.
Når det er snakk om slike inngrep, er svaret: "Det koster for mye."
USA brukte et utrolig beløp på velferdsprogrammer i fjor.
Problemet med den tankegangen er
at man tror at ved å ikke investere i disse kostbare programmene,
sparer vi penger, men vi gjør faktisk ikke det.
Vi betaler for fattigdom hver dag
i redusert produktivitet på arbeidsmarkedet,
i form av økte kostnader relatert til kriminalitet og helse.
Sosiolog Mark Rank anslår
at prisen for barnefattigdom i Amerika er rundt én billion dollar i året.
Et annet problem vi står overfor er at det er mange programmer
som er veldig viktige og hjelpsomme for mange som trenger dem,
men vi gjør det ikke lett.
Vi gjør det faktisk veldig vanskelig å få trygd.
Selv de som er der, ifølge loven, for deg.
Bill, du vet inntektsskattefradrag. Det er ikke lett å få.
Dette er et dokument på to sider
og dette er brukerveiledningen på 100 sider
som følger med dette skjemaet.
Så vi skal se om du kunne hjelpe noen
med å søke om skattefradraget.
Bill, jeg tror jeg gir deg en blyant, for sikkerhets skyld.
Inntektsskattefradraget er det viktigste skattefradraget
for husholdninger med lav og moderat inntekt.
Det kan være på tusenvis av dollar.
Det regnes som det største programmet mot fattigdom i landet.
Så det er utrolig viktig å beregne dette riktig.
Vi begynner med et eksempel. Og det er Maria Johnson.
-Jeg liker bildet. -Ja.
Hun er aleneforelder med to barn.
Hun har to jobber. Så flere jobber, flere barn.
Hvis du har noen spørsmål…
Inntektsskattefradraget,
legger man sammen alt som ikke blir gjort krav på,
er det rundt 17 milliarder hvert år.
"Kirkeansatt, preste…" Herregud, "Kampgodtgjørelse".
Og hvis du legger sammen totalen av ubrukt støtte hvert år,
er det over 140 milliarder dollar i fattigdomshjelp som ikke tas ut.
Vi har belemret disse programmene med administrative byrder.
Det burde være like enkelt
for noen å søke om ledighetsforsikring eller matkuponger
som det er for meg å ta frem telefonen min og bestille
fuglefrø eller noe, og få det levert dagen etter.
-Svaret er "nei". -Ok. Jøss, det var spesielt.
Hvor trygg er du på at du fylte det ut riktig?
Det er mye penger som står på spill her.
Jeg er 80 % sikker på at jeg gjorde det riktig.
Jeg skal gi deg skjemaet så du kan sammenligne det med ditt.
Så jeg bommet med 5000 dollar. Oi da.
Jeg er vant til disse skjemaene, men disse er kompliserte.
Du hopper rundt og leser definisjoner.
-Ja. -Herregud.
I tillegg til at du har to jobber og oppdrar to barn.
-Tvillinger. -Oppdrar tvillinger.
Kompleksiteten i hvordan en fattig person må forholde seg
til delstats- og føderale programmer, det er veldig komplisert.
Og mange av de programmene, de som er berettiget,
mindre enn halvparten klarer å dra fordel av det.
På noen måter kan man si at det er den halvparten som trenger det mest.
Det er vanskelig, spesielt når de står i en krise, å få det som trengs.
"Derfor."
Jeg har aldri snakket med broren min om skatt.
Jeg har snakket litt med Kristi. Hun fylte ut skattemeldingen min.
-Hva har vi? -Åttito, nittisju og nittitre.
-Jøss. -Du er foran.
Jeg har bare vokaler nå.
Det er du som har beholdt dem.
Ja, Kristi og jeg er veldig like. En forskjell er
at jeg har blitt bortskjemt. hatt flaks i så mange ting,
men jeg har alltid hatt et optimistisk syn på livet.
-Det er sånn en entreprenør lykkes. -Nei, det er veldig nyttig.
Spesielt hvis det går bra, da blir det enda sterkere.
-Hvor er du? -Jeg er nok mellom dere.
-Ja. -Ja.
Jeg tror ikke, uten hans optimisme,
hvordan kan han fortsette med all denne filantropien,
for det føles skremmende.
Slik hjernen hans fungerer, har han nok allerede
en idé om hvordan dette kan løses.
Så når resten av oss tenker at alt er håpløst, har han en plan.
I sommer kunngjorde Warren Buffett og Bill og Melinda Gates
sin idé om Giverløftet.
De ber Amerikas milliardærer
bli med og gi bort minst halvparten av rikdommen.
Warren, Melinda og jeg møtte folk som var store filantroper
og spiste noen middager hvor vi snakket om:
"Hvordan valgte du saker?" "Hvorfor er du så engasjert?"
"Hvorfor tror du mange ikke er det?"
Det ble tydelig at i filantropi er man litt isolert.
Det tvinger deg til å tenke på døden, testamentet ditt,
alle disse temaene som ofte er enklere
å bare ignorere og tenke på å håndtere senere.
Hva betyr en signatur? At de gir bort mesteparten av pengene…
-Mesteparten. -…eller litt…
Og av de som hører til, vil mange gi bort 99 %.
Å be rike folk gi bort minst halvparten, det har gått overraskende bra.
Det ble tydelig at det er ganske mange som ser på sin formue som dynastisk,
så de vil gi den videre til barna sine.
Så er det mange
som ikke har tenkt på hvem som skal gi den bort.
De som har sluttet seg til løftet, har lært av hverandre,
inspirert hverandre, og vi håpet at vi skulle få dusinvis,
og nå har vi over 300 personer.
Ved å gi bort sin rikdom gir Bill Gates
seg selv en inntekts- og formueskatt.
Det han gjør, bringer opp et interessant spørsmål:
burde han få bestemme hva han gjør med pengene sine istedenfor myndighetene?
Du kan se argumenter på begge sider.
Men problemet er
at mange milliardærer ikke gjør som Bill Gates.
Enten sparer de pengene, eller, hvis de gir dem bort,
går det til ting som ikke nødvendigvis er til alles beste.
Noen sier: "Milliardærene gir mye tilbake."
Jeg er veldig lite imponert.
Milliardærfilantropi handler i stor grad om å skrive navnet sitt
på et stilig universitetsbygg eller et museum. Det er forfengelighet.
Selvsagt har veldedighet et ego-omdømmeelement,
og likevel, til syvende og sist, må du spørre:
"Forbedrer det virkelig samfunnet?"
Hva med en milliardær som Bill Gates?
Bill og Melinda Gates-stiftelsen har reddet millioner.
Jeg tror ikke noen kan benekte det, men på den andre siden
vil jeg heller flytte til en verden hvor velfinansierte regjeringer
gjør jobben som disse sjeldne filantropene gjør.
Gates-stiftelsen finansierer nyskapende og eksperimentelle foretak
som offentlige etater, med skattepenger, kanskje ikke vil.
India er et veldig viktig sted for stiftelsens arbeid.
Vi har klart å samarbeide med regjeringen,
fordi de deler målet om å redusere ulikheten og å løfte folk.
Det var tydelig at vi kunne velge folk
som allerede viet livene sine til disse problemene
og finansiere dem aggressivt og sette ambisiøse mål.
Bill, vi har sett på ulikhetene i India,
og kvinner får ikke samme tilgang til muligheter.
Et av hovedprogrammene som regjeringen har rullet ut,
er selvhjelpsgruppene.
Dette er grupper på ti til tjue kvinner i landsbyen.
Ting som mobiliserer informasjon, utvider tilgangen til markedene,
tilgangen til banktjenester.
Vi ser mange kvinner som starter en liten bedrift.
I dag har vi 90 millioner kvinner organisert.
Sammen har de spart seks milliarder dollar.
-Hvorfor tok du lånet? -Til gården min.
Hvis vi kan fortsette å utvikle slike bedrifter,
kan vi faktisk skape 50 til 75 millioner jobber
i distriktene i India i nær fremtid.
-Vi er Indias kvinner. -Vi er Indias kvinner.
-Vi er ikke blomster, men gnister. -Vi er ikke blomster, men gnister.
Du må kunne si at det fortsatt er mye uhyggelig ulikhet
og vi har gjort forbløffende fremskritt når det gjelder dette.
Vår bevissthet om det negative er høy nok til at folk
ofte blir forvirret og tenker at verden blir verre.
Så noen ganger sier jeg:
"Hei, vent litt. La oss lære fra sakene der vi har gjort det bra
og den utrolige fremgangen vi har fått til."
10. OKTOBER 2023
I dag er begynnelsen på slutten for under-minstelønn i Chicago.
Trettiseks ja.
For noen timer siden stemte bystyret for å avskaffe systemet.
Saken er vedtatt.
Det var første gang i mine 22 år med organisering
at vi så flertallet av lovgivere si: "Nei, vi må faktisk støtte arbeidere."
Lovforslaget i Chicago vil bety at disse arbeiderne kan forsørge seg selv,
bruk av offentlig støtte vil gå ned.
Det er det som gjør dette så historisk.
Og det er på alle nivåer,
fra skuespillere med høy inntekt til de lavtlønnede restaurantarbeiderne.
Folk reiser seg og krever mer.
Hva betyr dette?
Dette kan være slutten på lavtlønnsarbeid slik vi kjenner det nå.
Når du ser på disse spørsmålene over tid…
…ser du faktisk at ulikhet ikke er statisk.
I 1964, da Johnson-administrasjonen lanserte krigen mot fattigdom,
var fattigdomsgrensen halvert etter ti år.
Det gjorde en stor forskjell.
Om så mye ble oppnådd mot alle odds, var én stor grunn
fordi vanlige amerikanere
la press på lovgiverne, tok opp saken med det offentlige.
Det betyr at den beste måten å utrydde fattigdom på,
er ved at vi binder oss sammen og krever det.
Det trenger og krever oppmerksomhet fra de smarteste og mektigste menneskene.
Ikke bare aktivister på bakken, men milliardærer som Bill Gates.
Jeg gleder meg til de neste 20 årene, hvor vi skal bruke alle disse pengene.
Det er så mange innovasjoner som kommer i fremtiden,
og det er ingenting som bare må være for eliten.
Tekst: Anette Aardal