În regulă, prima întrebare.
Sunteți prea bogat?
E un lucru ciudat
ca oamenii să aibă
un miliard, zece miliarde, o sută de miliarde de dolari.
E o sumă uluitoare în comparație cu nevoile personale.
Când eram tânăr, am citit lista Forbes și m-a fascinat.
Înțelegeam cum funcționa societatea.
Înțelegeam averile imobiliare, averile bancare.
Dar oamenii de pe Wall Street? De ce e asta o sursă de bogăție?
Și în ce măsură se transmite bogăția între generații?
Îmi amintesc că cineva m-a întrebat:
„Crezi că vei ajunge vreodată pe această listă?”
Mi-am zis:
„Poate că software-ul mă va introduce pe lista aceea.”
În primii ani, mă îndoiam destul de mult.
Mai târziu s-a dovedit că mă înșelam.
Bill Gates are o avere de 4,2 miliarde de dolari.
Bill Gates, cel mai bogat om din țară.
Deci sunteți sau nu prea bogat?
CE URMEAZĂ?
POȚI FI PREA BOGAT?
E o nebunie că avem miliardari.
E o avere uriașă
și ar fi absurd să încerci să o consumi.
Vrei ca acei bani să se întoarcă în societate, nu doar să fie consumați.
Într-o țară bogată ca SUA,
faptul că încă există sărăcie ne spune
că sistemul de protecție socială nu e finanțat așa de bine cum ne-am dori.
Dar nu cred că scoaterea în afara legii a averilor peste o anumită mărime
e modul corect de a rezolva problema, dar sunt părtinitor.
Deși înțeleg de ce unii gândesc așa.
E o dezbatere interesantă.
Când vedem tabere de corturi pe marginile autostrăzilor noastre,
asistente prăbușindu-se de epuizare în metrou,
copii apelând la cantinele săracilor,
cred că trebuie să ne punem iar și iar întrebarea: „Cine are de câștigat?”
În America, există câștigători pentru că există pierzători.
Și nimeni nu a câștigat mai mult decât ultrabogații.
Cei mai bogați 1% dintre americani dețin 40% din avuția țării.
Peste 38 de milioane de americani nu-și permit strictul necesar.
Dacă americanii săraci ar întemeia o țară, acea țară ar fi mai mare decât Australia.
Un miliard de dolari înseamnă o mie de milioane de dolari.
Și avem miliardari care au 200 de miliarde de dolari.
Au 200.000 de milioane de dolari,
în vreme ce unii dintre copiii Americii nu au un acoperiș deasupra capului.
E nebunie curată.
Într-o lume perfectă, cred că miliardarii nu există.
Nu greșești dacă afirmi
că existența unui miliardar e o greșeală de reglementare,
mai ales când vezi ce fac cu averile lor.
În fine, cu toții știm că există multe căi să-ți exerciți puterea cu acea bogăție,
să influențezi alegerile etc.
Dacă creezi o societate în care o mână de oameni deține atât de multă bogăție,
bineînțeles că nu mai poți să o numești o societate democratică.
CEI 1% NE STORC DE BANI JOS CU FED
Oamenii care cred că ar trebui să interzicem miliardarii greșesc.
O astfel de schimbare ar distruge probabil economia.
Ar trebui să construim un sistem economic nou și nu știm cum.
Oamenii își imaginează că ai crea o societate egalitară.
Dar chiar și societățile mai egalitare decât societatea noastră au miliardari,
uneori chiar destul de mulți.
Sunt miliardari în Japonia. Sunt miliardari în Franța.
Sunt miliardari în Scandinavia.
Câți miliardari sunt în lume? Numărul nu e foarte mare.
Și poți să spui că e o nebunie să ai un miliard de dolari,
dar trebuie și să realizezi că nu asta e problema.
E un simptom al unui lucru incredibil: visul american.
Asta face America specială.
O să scriu asta, dacă tot vorbim despre bani.
Bine.
Cred că sunt doar zece puncte, nu?
SORA LUI BILL GATES
Ne jucam multe jocuri în copilărie.
Nu facem o competiție din realizările noastre profesionale.
Ar fi foarte greu.
Ai câștigat.
Dar facem o competiție din jocurile de familie.
Mai știi cum era când a ajuns pe primul loc în lista Forbes 400?
Era amuzant. În următorii ani, ne întrebam mereu: „E tot pe primul loc?”
Eram curioase. Iar latura noastră competitivă juca și ea un rol.
„E bine. E tot pe primul loc.”
Apoi am donat destui bani ca să scap.
- Încerca să coboare. - Da, nu-ți plăcea.
Da, datorită etosului familiei noastre.
Îmi amintesc că mama te-a întrebat când te-ai mutat înapoi la Seattle,
în una dintre primele voastre conversații:
„Cum o să recompensezi comunitatea?”
- Da. La… Cum îi zice? Prânzul miresei? - Da.
A spus un citat atunci:
„De la cel care a primit multe, se așteaptă multe.”
Ați spus că vreți să ieșiți de pe lista miliardarilor.
Nu zic că e un lucru groaznic să fii pe listă.
Doar vreau să subliniez că nu e un lucru pozitiv.
Cred că lumea ar fi mai bună
dacă miliardarii ar alege să doneze mai mulți bani.
Dacă n-aș fi donat niciun ban,
aș fi avut mult mai mulți bani decât am astăzi.
M-am considerat mereu un elev care încearcă să descopere răspunsuri.
În anii '90, când începeam să devin incredibil de bogat,
am studiat marile fundații.
Ce a făcut Rockefeller?
Carnegie a spus: „Să mori bogat înseamnă să mori în rușine.”
În anul 2000 am făcut prima donație uriașă,
de 20 de miliarde de dolari.
La intrarea în fundație scrie: „Toate viețile au aceeași valoare.”
Este setul de valori după care ne ghidăm.
În SUA, ne concentrăm pe educație,
pe îmbunătățirea programei și pregătirea profesorilor.
Activăm și în sănătatea globală.
Sunt probleme foarte complexe, dar eram plini de entuziasm
să cheltuim cu înțelepciune cei peste un miliard de dolari pe an.
75 DE MILIARDE DONATE
Susțin cu tărie că bogații trebuie să contribuie la reducerea inechității,
atât în țara noastră, cât și în toată lumea.
Avem suficientă bogăție încât lucrurile să meargă mult mai bine.
Cred că suntem amândoi mândri de faptul
că America se laudă că e tărâmul egalității de șanse.
Dar dezvoltarea capitalismului a dus la slăbirea acelei egalități.
Sunt curios, ce ar trebui America să facă pentru a reduce inegalitatea?
Din păcate, Bill, cred că mergem în direcția greșită.
Ne aflăm în situația obscenă în care trei oameni, tu fiind unul din ei,
dețin mai multă avere decât jumătatea săracă a țării.
Îmi amintește de cum era acum 150 de ani,
când țarul Rusiei sau regii din Europa aveau toată această bogăție și putere
datorită dreptului lor divin.
„Dumnezeu a spus că tu poți să deții totul și să ai toată puterea.”
Nu văd o coroană pe capul tău.
- Nu ești regele Bill. - M-ai prins aici.
Dar ai crea legi care să prevină apariția miliardarilor?
- Cum ai proceda? - Da, aș crea.
Tu ești un tip foarte inovator.
Meriți o recompensă financiară? Da.
Cât meriți?
Te descurci cu un miliard? Îți ajunge să-ți hrănești familia?
Probabil. Să plătești chiria? Poate.
- Din nou, nu e nimic personal. - Sigur.
În toată lumea, avem multimiliardari.
Iar această bogăție le oferă putere.
Mi se pare acceptabil? Nu.
Dacă mă întrebi dacă ar trebui să eliminăm conceptul de miliardari, răspunsul e „da”.
Mă îngrijorează mult ceea ce eu aș numi ubercapitalismul,
adică concentrarea incredibilă de bogăție și putere în mâinile câtorva,
și efectul său asupra societății.
După părerea ta, sistemul funcționează?
Funcționează?
Ce părere ai?
Sunt convins de un lucru. Capitalismul e o parte a soluției.
Capitalismul oferă o mare libertate inovațiilor și mobilității economice.
Într-o țară ca Statele Unite, pentru că nu credem în aristocrație,
ne mândrim cu mobilitatea prin venituri.
Înseamnă crearea de șanse egale pentru ca oamenii să fie mobili economic,
să nu fie blocați din cauza rezultatelor financiare ale părinților.
În copilărie, eram un băiețel alb sănătos
dintr-o familie din clasa de mijloc,
care avea acces la o educație incredibilă,
ceea ce mi-a permis
să merg la o facultate grozavă și să încep o afacere.
Am avut un noroc fantastic cu situația din America acelor vremuri.
S-a lăsat de facultate și a înființat o companie
cu un prieten din copilărie, când avea doar 19 ani.
Acesta este cel mai bogat pământean.
Credeam în frugalitate,
dar mi-am cumpărat un Porsche când aveam 19 ani.
Pentru cineva ca mine, mobilitatea economică,
șansa de a alege o profesie și a te descurca bine era foarte mare.
Dar pentru femei,
pentru oamenii cu probleme de sănătate sau care nu erau albi,
unele dintre aceste șanse nu existau.
Am făcut progrese în privința acestor probleme,
dar suntem încă departe de aspirațiile visului american.
Începe prin a le plăti salarii minime tinerilor noștri.
Da!
Dar se termină azi.
1,2 milioane de lucrători au părăsit această industrie.
Ne-am săturat. Nu ne vom întoarce dacă nu…
- Exact. - Da!
Mărire salarială pentru lucrătorii care primesc bacșiș din Chicago?
Acum sunt plătiți cu nouă dolari pe oră,
dar angajatorii ar putea fi obligați să-i plătească cu 16 dolari pe oră.
În Statele Unite, există cel puțin două niveluri de salarizare.
Există un salariu minim federal, de șapte dolari și 25 de cenți,
și unul subminim pentru cei care primesc bacșiș,
care variază în funcție de stat.
La nivel federal, este doi dolari și 13 cenți pe oră.
Vorbim în mare parte despre femei, femei de culoare.
E ocupația cu cele mai multe mame singure,
cu o rată a sărăciei de trei ori mai mare decât a altor ocupații.
Salarii corecte!
Dar, în ultimii 15, 20 de ani,
a existat un grup incredibil de femei de culoare, liderele One Fair Wage,
în Chicago, care se luptă să obțină un salariu minim întreg, plus bacșiș.
Veniturile nu sunt constante.
Bacșișul diferă.
În unele dimineți, duc acasă între 80 și 150 de dolari.
În altele, duc acasă doar 40 de dolari.
Câștigi în jur de 15.000 de dolari pe an.
Pe an.
- De asta… - Cu ajutoarele.
Cu ajutoarele sociale. Cât de des îți vezi copilul?
Doar când îl trezesc și-l trimit la școală.
Era singurul nostru moment împreună și asta a durat vreo doi ani.
Bună dimineața, dle primar!
Lucrătorii care primesc bacșiș sunt femei ca mine, obligate să trăiască din bacșiș.
A trăi din bacșiș înseamnă că nu știm niciodată cât vom câștiga într-o zi.
Dacă am putea avea un salariu real, ar fi bine.
Vă mulțumesc. Asta e tot ce am avut de spus, dle primar.
Până la urmă, trăim în capitalism.
Șefii au nevoie de noi.
În fiecare an, costul vieții crește. Și trebuie să rămânem în industrie,
trebuie să mergem la lucru, dar încă ne bazăm pe ajutoare sociale.
Nu e corect. Trebuie să ne plătească corespunzător.
Dacă n-o să facă asta, ei o să piardă.
În America, ne-am dori ca toată lumea să beneficieze de câteva lucruri de bază:
asistență medicală, educație decentă, locuințe decente.
Cum creăm sistemele potrivite
astfel încât să îmbunătățim lucrurile de bază disponibile tuturor?
- Dle senator! - Salut!
- Mulțumesc pentru asta. - Cu plăcere.
Toată viața ai analizat rolul guvernului și rolul sectorului privat.
America e cea mai bogată țară, dar nu e o țară ideală, cum ne-am dori.
Fără îndoială. Sistemul nostru de liberă inițiativă,
capitalismul, dacă vrei, a generat bogății extraordinare.
Nu e perfect, dar e mai bun decât alternativele de pe glob.
Mulți oameni au trăit în sărăcie
sub socialism, comunism, timp de sute de ani.
Au adoptat în sfârșit un fel de liberă inițiativă. De exemplu, China.
Și sute de milioane de oameni au ieșit din sărăcie.
Compromisurile făcute de SUA diferă de cele făcute de Europa,
unde au o economie mai puțin dinamică,
dar unii ar prefera să semănăm mai mult cu Europa.
Tu cum vezi compromisurile?
Dacă faci o comparație
între vitalitatea și creșterea din SUA și vitalitatea și creșterea din Europa,
cred că o să spui: „Statele Unite par să se descurce mai bine.”
Fără îndoială, cei mai inovatori oameni din lume,
dacă vor să înceapă o afacere, consideră SUA drept locul ideal.
Aproape toate corporațiile uriașe sunt aici, în SUA.
Așa-numiții unicorni sunt companii americane.
De ce? Avem creiere similare.
Cred că toleranța la risc e mai mare aici.
Legea falimentului, sistemul financiar, opțiunile oferite antreprenorilor,
aceste lucruri creează un mediu propice asumării de riscuri,
care a dus la multe succese. Apropo,
dacă vrei ca oamenii să iasă din sărăcie și să aibă oportunități mai bune,
creșterea economică este cel mai puternic elixir.
Dacă economia ta e în creștere, dacă sunt tot mai multe locuri de muncă,
asta creează oportunități pentru a ieși din sărăcie.
Socialismul era un sistem fantastic pentru a face oamenii egal de săraci.
Capitalismul îi face pe oameni inegal de bogați.
În istoria omenirii,
țările care au prosperat au fost cele care au avut cele mai multe fluxuri.
Fluxuri de idei, fluxuri de capital, fluxuri de oameni și fluxuri de putere.
Vreți să ne amintim de ce cresc economiile?
Atât în cazul lui Henry Ford cu Model T, cât și al lui Bill Gates cu Microsoft,
orice creează locuri bune de muncă îl ajută și pe cel mic, și pe cel mare.
Ridică nivelul podelei, dar și pe cel al tavanului.
Iar guvernul ar trebui să intervină
pentru a micșora distanța dintre podea și tavan,
investind mai mult în bunuri publice:
transport public, parcuri publice, școli publice,
temeliile oricărei societăți democratice sănătoase.
- Bună! - Bună!
Salut!
- Bună! - Încântat!
El e Connor Maxwell.
Să trecem la subiect.
Una dintre marile provocări ale Fundației Bill și Melinda Gates
o reprezintă mobilitatea economică.
În același timp, am descoperit că pentru a înțelege aceste provocări
e util să stai de vorbă
cu oamenii care au trecut prin acea experiență de viață.
Michael, Ariana, Lashana, voi trei ați trăit pe propria piele
pregătirea profesională, reintegrarea și antreprenoriatul.
Toți trei v-ați confruntat cu mari dificultăți în copilărie
care v-au afectat oportunitățile.
Am vrea să ne povestiți mai multe despre călătoriile voastre. Ce ziceți?
Perfect. Michael, începem cu tine?
Da. Am avut o copilărie destul de grea.
Părinții mei au ajuns la închisoare când eram foarte mic.
Chiar și eu am ajuns la închisoare la o vârstă fragedă, la 15 ani.
La 15 ani?
Am fost eliberat abia la 28 de ani.
La 28 de ani?
La 28 de ani, da.
A fost un moment important din viața mea.
După eliberare, nu se înghesuia nimeni să te ajute să te reintegrezi,
să te ajute să te angajezi
sau măcar să-ți dea o mână de ajutor să scrii un curriculum vitae.
Când te-au eliberat, ce sprijin ți-au oferit pentru următorul pas?
Două sute de dolari.
Asta e tot.
Un coleg de închisoare mi-a zis: „Ar trebui să te faci camionagiu.”
Dar fiul meu a fost cel care m-a convins, pentru că mi-a zis: „Ar fi grozav. Fă-o!”
În regulă.
E entuziasmat. Abia așteaptă să pornim la drum la vară.
Excelent. Ariana, ne spui câte ceva despre trecutul tău?
Da.
Sunt sora cea mare dintr-o familie cu patru copii.
Am crescut într-un mediu abuziv.
Pe la șase sau șapte ani, resursele s-au terminat
și ne-am mutat în estul Oaklandului,
o zonă nu tocmai bogată în resurse.
Sărăcia e adesea considerată doar o problemă financiară
și nu vorbim despre felul în care te afectează mintal.
Mama muncea întruna. Avea mai multe slujbe.
Lipsa resurselor, mai ales lipsa banilor, îți afectează fiecare mișcare.
Dictează unde locuiești,
dacă ai sau nu acces la magazine alimentare,
dacă ai sau nu acces la o mașină, la școli.
Pătrunde în toate aspectele vieții tale.
Iar acest lucru creează un răspuns traumatizant.
Te afli într-o luptă continuă pentru supraviețuire.
Nu poți să privești pe termen lung și să-ți planifici viitorul
pentru că îți faci griji pentru cină.
Când e în joc supraviețuirea ta, mintea nu-ți stă o clipă.
Nu ai timp să-ți planifici viitorul.
Nu-ți permiți să visezi.
Inegalitatea e o chestiune foarte dificilă pentru că…
nu e vorba doar de venituri.
E vorba și de calitatea vieții.
Eu știu de unde va veni următoarea mea masă.
Știu că voi avea unde dormi diseară.
Am șansa să-mi educ copiii.
Vrem să fim o țară în care oamenii să-și înființeze afaceri
și să se simtă împliniți,
nu prizonieri într-un sistem care le oferă doar sărăcie.
Îmi place cuvântul „inegalitate”. În mod ironic, e un cuvânt incluziv.
Descrie o relație
între cei din vârf și cei care se luptă să supraviețuiască.
Suntem toți în acest spectru,
care include și miliardari.
Și e o singură națiune.
De ce e nevoie pentru a reduce decalajul dintre ce ai și ce ai nevoie,
astfel încât, nu doar să supraviețuiești, ci să avansezi în America?
Și e un decalaj din ce în ce mai mare.
Dar indiferent cum numim această problemă, inegalitate sau…
E probabil un elicopter care merge în Hamptons.
- Serios. - E vineri.
Doamne!
Mulți o consideră o problemă de nerezolvat
pentru că are foarte multe aspecte.
Am putea-o considera o problemă a sistemului de sănătate.
Aproape o treime din țară nu are acces regulat la îngrijiri medicale.
Este o problemă a sistemului de educație
și a calibrului educației pe care o putem primi.
Și e o problemă a veniturilor.
Dacă privim imaginea de ansamblu, observăm că diferențele sunt uluitoare.
Dacă ai un salariu mediu într-o țară ca Olanda sau SUA,
deja faci parte din cei mai bogați 5% oameni din lume.
Peste jumătate din populația lumii trăiește cu sub șapte dolari pe zi.
De asemenea, există inegalitate în cadrul inegalității.
Deseori, există o diferență între sexe.
Deseori, acele comunități sunt de culoare.
Problemele rasiale și problemele de clasă nu sunt aceleași,
dar se suprapun.
Putem vedea iar și iar că aceste ideologii sunt împletite.
Succesul sindicatelor a dus
la salarii relativ mari în a doua treime a secolului XX,
dar persoanele de culoare nu au avut acces la ele.
În prezent, o familie medie albă e de zece ori mai bogată
decât o familie medie de culoare.
Unul dintre cele mai notabile lucruri pe care le-am văzut în pandemie
a fost faptul că aceleași comunități au fost afectate disproporționat
de rate ale mortalității diferite.
Violența poliției a fost mai mare.
Există o corelație rasială la aceste dinamici care agravează
problema generală a inegalității din societate.
Nu cred că am găsit cea mai bună cale de a rezolva problema,
dar SUA au făcut o treabă bună.
Am avut New Deal. Am implementat securitatea socială, Medicare, Medicaid.
Am închegat un stat social-democrat în America.
Oamenii care își imaginează că SUA sunt un pustiu hipercapitalist se înșală.
Dar să creăm o societate mai egalitară, cu un nivel de subzistență de bază…
Multe țări s-au descurcat mai bine și trebuie să o facem și noi.
Poate sunt prea optimist, dar, în timpul vieților noastre,
progresele cu bogăția generală, plasa de siguranță socială, educația,
am trecut peste multe provocări dificile.
Crezi că putem continua să facem astfel de progrese în viitor?
Azi, ne confruntăm cu bătălii culturale și cu demonizarea celor din tabăra opusă.
Politicile, lucrurile care ajută oamenii să iasă din sărăcie,
au trecut pe planul secund.
Cred că partidele noastre politice bâjbâie puțin.
Nu prea știu în ce direcție s-o ia. Partidul meu, de exemplu,
două treimi din membrii săi sunt persoane fără studii universitare.
Sunt oameni care, presupun, ar dori să vadă un salariu minim mai mare.
Dar politica Partidului Republican a fost mult timp:
„Nu măriți salariul minim!” Pentru că așa spune mediul de afaceri.
Ce vom face?
Această confuzie a fost de vină
pentru lipsa progresului în privința unora dintre provocări.
Trebuie să rezolvăm problema.
Înseamnă schimbări în politica fiscală?
Absolut. Cred că există niște anomalii în politica fiscală
care ar trebui remediate.
Înseamnă reducerea unora dintre cheltuieli? Absolut.
Asta e minunat la istorie, îți oferă o perspectivă despre ceea ce e posibil.
Pentru că uneori oamenii spun: „Impozite mai mari? E imposibil.
Nu s-a mai făcut așa ceva.” De fapt…
În anii '50 și '60,
impozitele ajungeau și la 80, 90% pentru cei foarte bogați.
Iar creșterea economică n-a fost niciodată mai mare decât atunci.
Au apărut multe inovații.
Iar numărul acestora a scăzut în anii '80 și '90.
Trebuie să investim masiv în bunurile publice.
Asta înseamnă democrația, nu?
Impozitele sunt investițiile noastre colective în bunurile publice.
E ciudat că în SUA tendința a fost de a reduce impozitele.
Sunt uimit că bogații nu sunt impozitați mult mai mult.
Dacă crești impozitele,
ar trebui să poți îmbunătăți plasa de siguranță,
care nu e atât de bine finanțată cum mi-aș dori.
Alții ar merge și mai departe decât mine.
Cred că ești de acord cu mine că sistemul fiscal e un instrument-cheie
pentru a modera efectele capitalismului, precum câștigătorii extremi ca mine.
Eu mi-aș dori un sistem de impozite
în care bogații ar plăti cu o treime mai mult.
Nu e nevoie să spun că eu aș merge și mai departe.
Prietenul tău, Warren Buffett, o spune foarte bine.
Cota lui efectivă de impozit e mai mică decât cea a secretarei lui.
Și americanii nu vor să vadă asta.
Vor să vadă bogații plătind impozite corecte,
dar avem un sistem politic
care reprezintă nevoile celor bogați mai mult decât nevoile oamenilor de rând.
Se fac niște sondaje despre fericire.
- Le-ai văzut? - Da.
Țările în care oamenii au siguranță economică,
țările scandinave, Danemarca, Finlanda, sunt pe primul loc.
De ce? Pentru că oamenii nu trebuie să se întrebe
cum își vor hrăni copiii, cum le vor oferi asistență medicală.
Dacă elimini acest stres economic, dacă îi spun cuiva:
„Familia ta nu va avea grija hranei sau a asistenței medicale.”
Mulțumesc. Viața lor va fi perfectă? Nu.
Le va reduce stresul, le va oferi mai multă fericire, securitate?
Cred că da.
Am scris recent pe Twitter că am plătit impozite mari.
Și am fost mândru de asta.
ȚARA ASTA A FĂCUT MULTE PENTRU MINE
Unul dintre cele mai patriotice lucruri pe care-l poți face
e să te îmbogățești, să creezi o mulțime de locuri de muncă,
să investești în diverse companii și să-ți plătești impozitele.
Sunt cel mai norocos om din lume.
Când scriu acel cec către fisc, în valoare de sute de milioane de dolari,
nu spun că-mi place, dar sunt mândru de asta,
pentru că drumurile, armata, poliția, profesorii, Medicaid, Medicare,
toate astea sunt susținute cu banii contribuabililor
și simt că am dat ceva înapoi.
Oamenii spun că nu există o soluție magică pentru a rezolva problema inegalității.
O să-i contrazic.
Cred că există, într-un sens foarte larg, o soluție magică: ușurarea.
Ușurarea înseamnă lucruri de la creșe pentru toți,
la locuințe sociale, la salarii decente, chiar și venitul de bază necondiționat.
Ne trebuie un venit minim care să stopeze sărăcia.
Când se vorbește despre asemenea intervenții,
răspunsul este: „Costă prea mult.”
S-a cheltuit o sumă uriașă anul trecut pe programe sociale.
Problema cu această gândire e că presupune
că, neinvestind în aceste programe costisitoare, economisim bani.
Dar nu este adevărat. Plătim pentru sărăcie în fiecare zi,
prin productivitatea redusă de pe piața muncii,
prin creșterea costurilor cu sănătatea și combaterea criminalității.
Sociologul Mark Rank estimează
că sărăcia copiilor din America ne costă un trilion de dolari pe an.
O altă problemă cu care ne confruntăm e faptul că avem multe programe
care sunt foarte importante pentru mulți oameni care au nevoie de ele,
dar nu le facem ușoare.
De fapt, este foarte dificil să obții orice fel de beneficii.
Chiar și pe cele pe care ar trebui să le primești prin lege.
Bill, știi despre creditul fiscal pentru veniturile realizate.
Nu e ușor de obținut.
Formularul 1040 are două pagini.
Acesta este manualul de instrucțiuni de peste 100 de pagini
pentru formularul de două pagini.
Vrem să vedem dacă poți ajuta pe cineva cu cererea pentru creditul fiscal.
Bill, o să-ți dau un creion pentru orice eventualitate.
Creditul fiscal pentru veniturile realizate
e cel mai important credit fiscal pentru cei cu venituri mici și medii.
Poate însemna mii de dolari.
E considerat cel mai mare program de combatere a sărăciei din țară.
Deci e foarte important să fie calculat corect.
Vom începe cu un exemplu. Ea este Maria Johnson.
- Îmi place fotografia. - Da.
E o mamă care crește singură doi copii.
Are două slujbe. Deci, mai multe slujbe, mai mulți copii.
Dacă ai întrebări…
Dacă aduni sumele nerevendicate anual din creditele fiscale,
obții un total de 17 miliarde de dolari.
„Angajați ai bisericii, preoți…” Doamne! „Militari.”
Și dacă aduni ajutoarele sociale nefolosite,
obții un total anual de peste 140 de miliarde de dolari.
Am îngreunat aceste programe cu poveri administrative.
Cred că ar trebui să fie la fel de ușor
să depui o cerere pentru ajutorul de șomaj sau bonuri de mâncare
cum e să scot telefonul și să comand semințe pentru păsări
și să-mi fie livrate a doua zi.
- Răspunsul e „nu”. - Nu e bine.
Cât de încrezător ești că l-ai completat corect?
Sunt mulți bani la mijloc.
Sunt 80% sigur că l-am completat bine.
Îți dau varianta corectă ca să faci o comparație.
M-am înșelat cu 5.000 de dolari.
Sunt obișnuit cu formularele, dar astea sunt complicate.
Sari de la o categorie la alta, citești definiții.
- Da. - Doamne!
Pe lângă faptul că ai două slujbe și crești doi copii.
- Gemeni. - Îți crești gemenii.
Programele naționale și federale pentru persoanele sărace
sunt foarte complicate.
Mai puțin de jumătate din oamenii care sunt eligibili pentru aceste programe
reușesc să profite de ele.
Poate că aceea e jumătatea care are cea mai mare nevoie de ele.
E dificil, mai ales în momente de criză, să obțină cele necesare.
„Așadar.”
N-am vorbit niciodată cu fratele meu despre impozite.
- Am vorbit destul cu Kristi. - Sper.
Kristi mi-a calculat impozitele.
Care e scorul?
Optzeci și doi, 97 și 93. Ești în față.
Am numai vocale.
Deci tu le țineai.
Eu și Kristi semănăm mult. Diferența dintre noi e faptul
că eu am fost răsfățat, am avut noroc cu multe lucruri,
dar am fost mereu un optimist.
Pentru un antreprenor, e calea către succes.
Ajută mult.
Iar când lucrurile merg bine, devii și mai optimist.
- Tu unde te situezi? - Probabil între voi doi.
- Da. - Da.
Fără acest optimism,
nu știu cum ar putea continua cu toate aceste acțiuni filantropice,
pentru că e descurajator. Dar la cum funcționează creierul lui,
probabil că are o idee despre cum s-ar putea rezolva toate problemele.
Când noi, ceilalți, ne gândim că nu mai e nicio șansă, el are un plan.
Vara trecută, Warren Buffett și Bill și Melinda Gates
au anunțat inițiativa The Giving Pledge.
Le cer miliardarilor Americii
să li se alăture și să doneze măcar jumătate din averea lor.
Eu, Warren și Melinda ne-am întâlnit cu oameni care erau mari filantropi
și am discutat despre cum ne-am ales cauzele,
de ce ne implicăm atât de mult, de ce alții nu se implică.
A devenit clar că, în filantropie, ești destul de izolat.
Te obligă să te gândești la moartea ta, la testamentul tău,
toate aceste subiecte pe care e mai ușor să le ignori
și să te ocupi de ele mai târziu.
Ce înseamnă când semnează? Că vor dona o mare parte din banii lor?
Majoritatea banilor lor.
Mulți dintre oamenii din această campanie vor dona 99% din banii lor.
Le-am cerut să doneze cel puțin jumătate.
Mă miră cât de bine a mers.
A devenit clar că destui oameni își consideră averea dinastică,
așa că vor să o transmită copiilor lor.
Apoi sunt mulți oameni
care nu și-au pus întrebarea cui o vor da mai departe.
Dar oamenii care ni s-au alăturat au învățat unii de la alții
și s-au inspirat reciproc.
Speram să ni se alăture câteva zeci, iar acum sunt peste 300 de oameni.
Donându-și averea,
Bill Gates își impune un impozit pe venit și pe avere.
Iar asta ne face să ne punem o întrebare interesantă.
Poate să decidă ce să facă cu banii donați sau ar trebui să decidă guvernul?
Există argumente pentru ambele variante.
Problema, totuși, e că mulți miliardari nu acționează ca Bill Gates.
Fie țin strâns de bani, fie, dacă îi folosesc,
o fac pentru lucruri care nu sunt pentru binele public.
Unii spun că miliardarii dau mult înapoi.
Nu sunt impresionat deloc.
A fi un miliardar filantrop înseamnă, în general, a-ți trece numele
pe o universitate sau pe un muzeu. E doar vanitate.
Desigur, caritatea este și despre mândrie și reputație.
Dar, până la urmă, trebuie să pui întrebarea dacă îmbunătățește societatea.
Dar un miliardar ca Bill Gates?
Fundația Gates a salvat milioane de vieți.
Nimeni nu poate nega asta.
Pe de altă parte,
aș prefera să mă mut într-o lume în care guverne bine finanțate
se ocupă de lucrurile pe care le fac aceste fundații rare.
Fundația Gates finanțează proiectele revoluționare și experimentale
pe care agențiile guvernamentale nu le pot finanța din banii cetățenilor.
India e un loc foarte important pentru fundația noastră.
Am reușit să colaborăm cu guvernul, pentru că împărtășim țelul
de a reduce inegalitatea și de a ridica nivelul de trai.
Era evident că puteam alege oamenii
care își dedicaseră deja viețile acestor chestiuni,
să-i finanțăm bine și să stabilim țeluri ambițioase.
Bill, o problemă de inegalitate din India,
femeile nu beneficiază de oportunități egale.
Unul dintre programele puse la punct de guvern sunt grupurile de autoajutorare.
Sunt grupuri de 10-20 de femei din sat.
Pun în practică informațiile,
își extind accesul la piețe, obțin acces la servicii bancare.
Vedem multe femei care încep o mică afacere.
Astăzi, avem 90 de milioane de astfel de femei.
Împreună au economisit șase miliarde de dolari.
- De ce ai luat împrumutul? - Pentru fermă.
Dacă vom continua să dezvoltăm astfel de afaceri,
vom crea 50-75 de milioane de locuri de muncă în India rurală,
în viitorul apropiat.
- Suntem femeile Indiei. - Suntem femeile Indiei.
- Nu suntem flori, ci scântei. - Nu suntem flori, ci scântei.
Trebuie să fii sincer și să spui că încă există destulă inegalitate,
dar și că am făcut progrese uimitoare în această chestiune.
Suntem atât de conștienți de lucrurile rele,
încât uneori avem în mod greșit impresia că lumea se înrăutățește.
Așa că uneori mă trezesc spunându-mi:
„Stai puțin! Să învățăm din cazurile în care ne-am descurcat bine
și din progresul incredibil pe care l-am făcut.”
10 OCTOMBRIE 2023
Azi e începutul sfârșitului pentru salariul subminim în Chicago.
Treizeci și șase de „da”.
Consiliul local tocmai a votat pentru anularea acelui sistem.
Propunerea a trecut.
A fost prima dată, în cei 22 de ani ai mei de activism,
când am văzut majoritatea legiuitorilor spunând:
„Nu, trebuie să fim alături de lucrători.”
Legea din Chicago înseamnă că acești lucrători se vor putea întreține singuri.
Costurile cu ajutoarele sociale vor scădea.
De aceea este un moment istoric.
Și, la toate nivelurile,
de la cei mai bine plătiți actori până la cei mai prost plătiți chelneri,
oamenii se ridică și cer mai mult.
Ce înseamnă asta?
Ar putea fi sfârșitul slujbelor cu salarii foarte mici.
Dacă te uiți de când sunt puse aceste întrebări…
îți dai seama că inegalitatea nu e statică.
În 1964, când administrația Johnson a lansat războiul împotriva sărăciei,
după zece ani, numărul americanilor care trăiau în sărăcie s-a înjumătățit.
A făcut o mare diferență.
Motivul pentru care s-au putut realiza atât de multe lucruri
a fost faptul că americanii de rând
au pus presiune asupra legiuitorilor, ridicând problema public.
ÎN GREVĂ
Așadar, cea mai bună cale de a pune capăt sărăciei
este să ne unim forțele și să cerem asta.
Necesită atenția celor mai deștepți și celor mai puternici oameni.
Nu doar a activiștilor, ci a miliardarilor ca Bill Gates.
Sunt entuziast în privința următorilor 20 de ani,
în care vom cheltui toți acești bani.
Viitorul ne va aduce multe inovații
și nicio inovație nu trebuie să fie doar pentru elită.
Subtitrarea: Florin Rizea