Första frågan.
Är du för rik?
Det är rätt märkligt
att en människa kan vara god för en miljard, tio, hundra miljarder.
Det är en otrolig summa pengar i förhållande till personliga behov.
När jag var ung tog jag en titt på Forbes lista.
Det var fascinerande, för man förstår hur samhället fungerar.
Fastighetsförmögenheter, bankförmögenheter.
Folk från Wall Street stod med. Varför är det en sån källa till rikedom
och hur mycket av det är generationsrikedom?
Jag minns att någon sa: "Tror du att du kommer hamna på listan?"
Jag tänkte
att mjukvara, det jag jobbade på, kanske kan sätta mig på listan.
Jag trodde inte det under de första åren, och senare visade det sig vara fel.
Bill Gates, med 4,2 miljarder dollar, är landets näst rikaste person.
Bill Gates, den rikaste mannen i landet…
Är det ett "ja" eller ett "nej"?
VAD KOMMER HÄRNÄST?
GÅR DET ATT VARA FÖR RIK?
Det är rätt galet att miljardärer finns.
Det är enorma förmögenheter.
Det vore absurt att ens försöka spendera det.
Man vill att pengarna ska gå tillbaka till samhället och inte bara spenderas.
Att det fortfarande finns fattigdom i ett rikt land som USA
visar att vårt sociala skyddsnät inte är finansierat lika bra som det borde vara,
men jag tycker inte att ett förbud mot förmögenheter över en viss summa
är rätt väg att gå, men jag är partisk.
Jag förstår dock varför vissa tycker det.
Det är en bra debatt.
När vi ser vidsträckta tältläger på vägkanten bredvid motorvägen,
hopsjunkna och utmattade sjuksköterskor på tunnelbanan,
fattiga barn som äter på soppkök,
då måste vi ställa oss frågan: "Vem tjänar på det?"
I Amerika finns det vinnare eftersom det finns förlorare,
och ingen har vunnit mer än de ultrarika.
Den rikaste procenten i USA äger 40 % av landets förmögenhet.
Över 38 miljoner amerikaner har inte råd med det nödvändigaste.
Om fattiga amerikaner utgjorde ett land hade det varit större än Australien.
En miljard dollar är tusen miljoner dollar.
Vi har miljardärer som har 200 miljarder.
De besitter 200 000 miljoner
medan vi har barn som inte har någonstans att bo.
Det här är inte klokt.
I en perfekt värld existerar inte miljardärer.
Man kan lätt påstå
att miljardärers existens är ett politiskt misstag,
särskilt om man tittar på vad de gör med pengarna.
Men, hursomhelst.
Det finns många sätt att utöva makt med den rikedomen,
påverka val, vad som helst.
Om man skapar ett samhälle där det finns så mycket rikedom
hos några få, då kan man inte längre kalla det för en demokrati.
ELITEN SUGER UT OSS
De som tycker att vi helt enkelt borde avskaffa miljardärer har fel.
Sådana förändringar skulle nog förstöra ekonomin.
Vi hade behövt ett ekonomiskt system som vi inte vet hur man bygger.
Folk tror att man kan skapa ett jämlikt samhälle,
men om man tittar på samhällen som är mer jämlika
så har de miljardärer och ibland har de många.
Det finns miljardärer i Japan. Det finns miljardärer i Frankrike.
Det finns miljardärer i Skandinavien.
Det finns hur många miljardärer?
Det är inte ett stort antal människor. Man kan säga:
"Ja, det är knäppt att ha en miljard dollar,"
men man måste förstå att det inte är problemet.
Det är ett symptom på något fantastiskt. Det är den amerikanska drömmen.
Det är det som gör Amerika speciellt.
Jag gör så här, eftersom vi pratar om pengar.
Okej.
Det blir bara tio. Stämmer det?
SYSTER
Våra föräldrar fick oss att spela spel.
Vi tävlar inte eller jämför våra arbetsprestationer.
Det vore väldigt svårt.
Du vinner. Okej.
Vi är tävlingsinriktade när det kommer till sällskapsspel.
Minns du när han toppade 400-listan?
-Är det inte Forbes 500? -400.
Då blev det en rolig grej när den kom ut varje år.
"Ligger han fortfarande i topp?" Det var något av intresse,
och vår tävlingsinriktade natur hade också en roll i det hela.
"Bra. Han leder fortfarande."
Sen gav jag bort en massa pengar.
-Han försökte lämna listan. -Du gillade inte det.
Ja. Det var en del av vår familjs värderingar.
Jag minns mamma, när du flyttade tillbaka till Seattle med Microsoft.
Ett av de tidiga samtalen hon hade med dig handlade om:
"Hur ska du ge tillbaka till samhället?"
-Under bröllopslunchen. -Ja.
…sa till… citerade:
"Den som har givits mycket, av honom skall det krävas mycket."
Du har sagt att du inte vill stå med på miljardärslistan.
Jag menar inte att det är hemskt att vara med på listan.
Jag klargör bara att det inte är något positivt.
Världen skulle vara en bättre plats
om miljardärer frivilligt väljer att ge bort mer pengar.
Om jag aldrig gav bort några pengar
skulle jag ha mycket mer än vad jag har i dag.
Jag har alltid sett mig själv som en elev som försöker gå till botten med saker.
På 90-talet, när jag höll på att bli ofattbart rik
läste jag om de stora stiftelserna.
Vad gjorde Rockefeller? Carnegie sa: "Att dö rik är att dö vanärad."
Det var år 2000 som jag gav den första gigantiska gåvan på 20 miljarder dollar.
Utanför stiftelsen står det: "Alla liv är jämlika."
Det är de drivande värderingarna bakom vårt arbete.
Vår största grej i Amerika är utbildning. Bättre läroplan, bättre lärarutbildning.
Vi jobbar också med global hälsa.
Det är komplexa frågor,
men vi donerade över en miljard om året och såg till att de användes väl.
Jag förespråkar att de rika borde ge tillbaka för att minska orättvisor,
både i det här landet och i hela världen.
Vi har nog med rikedom
för att kunna göra mycket bättre ifrån oss.
Jag tror att vi båda är stolta över att USA kallar sig möjligheternas land,
men när kapitalismen utvecklades
var jämlikheten inte lika stark som vi kanske vill se.
Jag undrar vad USA borde försöka göra för att minska klyftorna?
Jag tror att vi rör oss i fel riktning.
Det är en stötande belägenhet när tre människor, och du är en av dem,
besitter mer rikedom än halva Amerika.
Det påminner mig om för 150 år sedan,
när Rysslands tsar eller kungarna i Europa hade all denna rikedom och makt
på grund av gudomlig rätt.
"Gud sa att du kan äga allt och ha all makt."
"Gud sa det." Jag ser ingen krona på ditt huvud.
-Du är inte kung Bill. -Det har du rätt i.
Men skulle du gå så långt att stifta lagar för att motverka miljardärer?
-Hur skulle du hantera det? -Ja, det skulle jag.
Du är en väldigt innovativ kille.
Förtjänar du en ekonomisk belöning? Ja. Hur mycket? Räcker en miljard?
Kan du försörja familjen? Förmodligen. Betala hyran? Kanske.
-Jag menar inte att hacka på dig. -Visst.
Vi har multimiljardärer över hela världen och med den rikedomen kommer makt.
Är det acceptabelt? Nej. Om du frågar mig:
"Tycker jag att vi ska eliminera begreppet miljardärer?" Ja.
Jag är bekymrad över vad jag skulle kalla uber-kapitalism,
vilket är koncentrationen av rikedom och makt
i händerna på ett fåtal och vad det betyder för samhället.
Fungerar systemet, enligt dig? Fungerar det?
Vad tycker du?
Jag tror att kapitalism är en del av lösningen.
Kapitalism skapar all denna frihet för innovation och rörlighet,
och i ett land som USA som inte tror på aristokrati
är vi stolta över idén om inkomströrlighet.
Tanken är att skapa lika möjligheter så att folk är rörliga
och inte låsta baserat på vad deras föräldrars inkomst var.
När jag växte upp var jag en frisk vit pojke
i en övre medelklassfamilj med tillgång till bra utbildning,
vilket gjorde att jag kunde läsa på ett bra college och starta företag.
Den amerikanska miljön och tajmningen var väldigt gynnsam.
Han hoppade av Harvard och grundade ett mjukvaruföretag
ihop med en barndomsvän när han bara var 19 år gammal.
Det här är världens rikaste man.
Jag trodde på återhållsamhet,
men jag köpte faktiskt en Porsche när jag var 19 år gammal.
För någon i min ställning är rörligheten,
möjligheten att välja ett yrke och lyckas väldigt stor,
men för kvinnor,
människor med hälsoproblem, icke-vita människor,
för de fanns inte vissa av de möjligheterna.
Vi har gjort framsteg i de här frågorna,
men vi är inte ens i närheten av nivån som den amerikanska drömmen strävar efter.
Det börjar med att betala våra ungdomar en levnadslön.
Ja!
Vi har fått nog.
1,2 miljoner arbetare har sagt upp sig och lämnat branschen.
Det räcker nu. Vi kommer inte tillbaka om inte…
-Helt rätt. -Ja!
Dricksavlönade arbetare i Chicago kan stå inför en stor löneförhöjning.
Just nu får de nio dollar i timmen plus dricks,
men stadsfullmäktige kan tvinga arbetsgivare att betala 16 i timmen.
I USA finns det åtminstone två lönenivåer.
Det finns en federal minimilön på sju dollar och tjugofem cent,
och en lägre minimilön för dricksavlönade. Den lönen varierar beroende på delstaten.
På federal nivå är det två dollar och tretton cent i timmen.
Den här populationen
består främst av kvinnor, oproportionerligt många icke-vita kvinnor.
Vi har den högsta andelen ensamstående mödrar
som lever tre gånger oftare under fattigdomsgränsen.
-Dubbelt så många matkuponger. -En rättvis lön…
Men de senaste 15, 20 åren
har en fantastisk grupp icke-vita kvinnor från One Fair Wage
i Chicago kämpat för att få en full minimilön, utöver dricks.
Det är inte hållbart.
Dricksen är inte alltid densamma.
Vissa morgnar kan jag ta hem mellan 80 och 150 dollar.
Andra dagar åker jag hem med 40 dollar.
Du sa att du tjänar runt 15 000 dollar om året.
Om året.
-Det är därför… -Inklusive bidrag.
Du måste gå på bidrag. Hur ofta träffade du ditt barn?
När jag väckte honom och skickade honom till skolan.
Det var den enda tiden med mamma och det pågick i två år.
God morgon, allihop och borgmästaren.
I dag är dricksavlönade arbetare främst kvinnor som tvingas leva på dricks.
Det betyder att man aldrig vet hur mycket man kommer att få.
Det hade varit bra om vi kan få en skälig levnadslön.
Tack, och det är allt jag har att säga, borgmästaren.
När allt kommer omkring är det här kapitalism. Okej?
Höjdarna, de behöver oss.
Varje år ökar levnadskostnaderna och vi måste stanna i branschen.
Vi jobbar på fötterna och är ändå beroende av bidrag.
Det är inte rättvist. De måste ge oss en skälig lön
och gör de inte det kommer de att förlora.
I Amerika vill vi att alla ska ha det grundläggande.
Det är sjukvård, bra utbildning och bra bostad.
Hur ska vi utforma rätt system
så att vi kan höja den grundläggande nivån?
-Hej, senatorn. -Hur är det?
-Tack för det här. -Självklart. Kul att se dig.
Statens roll, den privata sektorns roll, du har funderat på det hela livet.
USA som är det rikaste landet har inte nått upp till det önskvärda idealet.
Inget snack om saken.
Vårt system av fri företagsamhet, eller kapitalism,
har genererat oerhörda rikedomar.
Det är inte perfekt. Det råkar bara att vara bättre än andra alternativ.
Många levde i fattigdom i hundratals år under socialismen och kommunismen.
De övergick till slut till fri företagsamhet.
Kina exempelvis gjorde det, och intressant nog
kom hundratals miljoner människor ur fattigdom.
När man tittar på avvägningarna som USA gör
i jämförelse med Europa där de har en mindre dynamisk ekonomi
så skulle vissa föredra att vi blir mer som Europa.
Hur ser du på avvägningen?
Om man jämför vitaliteten och tillväxten
i USA med den i Europa måste man säga:
"Jösses, det verkar vara bättre i USA."
Utan tvekan, om världens mest innovativa människor
överväger att starta företag, då är USA den rätta platsen.
Företagen som omsätter miljarder är nästan uteslutande i USA.
De så kallade enhörningarna är amerikanska företag.
Varför är det så? Vi har liknande hjärnor.
Jag råkar tro att risktoleransen är större här.
Våra konkurslagar, vårt finanssystem, alternativen som entreprenörer erbjuds,
det skapar en miljö av risktagande och innovation
som leder till framgång. Och förresten,
om man vill att folk ska ta sig ur fattigdom
och få bättre möjligheter
finns det ingen bättre lösning än tillväxt.
Om ekonomin växer,
om nystartade företag anställer fler människor,
det skapar möjligheter för folk att komma ur fattigdom.
Socialism var ett jättebra system för att göra folk jämlikt fattiga.
Kapitalism gör folk ojämlikt rika.
I mänsklighetens historia
var länderna som blomstrade de med flest flöden.
Flöden av idéer, flöden av kapital, flöden av människor och flöden av makt.
Vi måste komma ihåg varför ekonomier växer.
Vare sig det är Henry Ford med Model T eller Bill Gates med Microsoft,
allt som skapar bra jobb hjälper både småfolket och bjässarna.
Det höjer golvet.
Det höjer också taket, och det är där som regeringen
borde minska klyftan mellan det stigande golvet och det stigande taket
genom att investera mer i allmännyttan.
Kollektivtrafik, allmänna parker, kommunala skolor
som är grunden i ett sunt demokratiskt kapitalistiskt samhälle.
-Hej. -Hej.
Hej.
-Hej. -Hej.
Connor Maxwell.
Vi sätter igång.
Ett ämne som intresserar oss på Bill och Melinda Gates Foundation
är utmaningen med ekonomisk rörlighet.
För att verkligen förstå de här utmaningarna
är det bra att prata med folk som har utvecklat expertis
genom sina egna upplevelser.
Michael, Ariana, Lashana, ni tre har utvecklat expertis
från arbetsträning till återanpassning och entreprenörskap.
Under uppväxten stod alla tre inför stora utmaningar
som påverkade era möjligheter.
Vi vill höra från er om er resa. Hur låter det?
Bra? Michael, kan vi börja med dig?
Ja. Min uppväxt var rätt tuff.
Båda mina föräldrar åkte i fängelse när jag var väldigt liten,
och jag blev själv frihetsberövad när jag var ung.
Jag åkte i fängelse när jag var 15.
Femton? Oj.
Jag frigavs inte förrän jag var 28.
Tjugoåtta?
-Tjugoåtta, ja. -Oj.
Det var ett viktigt ögonblick i mitt liv.
Efter frigivningen fanns det inget återanpassningsprogram
eller jobbprogram, eller ens någon hjälp att skriva ett cv.
När du blev frigiven, vad tillhandahöll de för att hjälpa dig med nästa steg?
Tvåhundra dollar.
Det var allt.
Någon som jag satt i fängelse med sa: "Du borde testa att köra lastbil."
Det kändes lockande efter att min son råkat höra det och sa:
"Coolt. Du borde göra det."
Okej.
Han är jätteglad. Han längtar till vi ska bila i sommar.
Härligt. Ariana, vill du berätta lite om din bakgrund?
Ja.
Jag var en av de äldre i en syskonskara på fyra.
Jag växte upp i ett våldsamt hem.
När jag var sex eller sju sinade pengarna,
så vi flyttade till östra Oakland.
Det är inte det mest resursrika området.
Fattigdom mäts vanligtvis i kronor och ören.
Vi pratar inte om hur psykiskt påfrestande det kan vara för en människa.
Min mamma arbetade hela tiden. Hon hade flera jobb.
Brist på resurser, särskilt pengar, påverkar allt man gör.
Det påverkar var man bor
och om man har tillgång till mataffärer, bil, skolor.
Det genomsyrar varje aspekt av ens liv.
Det i sig skapar en traumatisk reaktion.
Det som händer är att man är i ett konstant överlevnadsläge.
Man kan inte blicka framåt och planera för framtiden
eftersom man oroar sig för middagen.
När man befinner sig i överlevnadsläge rusar tankarna hela tiden.
Man har inte tid att planera för framtiden.
Man har inte utrymme att drömma.
Ojämlikhet är tufft.
Det handlar inte bara om inkomst,
utan om livskvalité.
Jag vet var min nästa måltid kommer ifrån.
Jag vet var jag ska sova i natt.
Mina barn kan få utbildning.
Vi vill vara ett land där folk startar egna företag
och känner att de uträttar något istället för att sitta fast i ett system
där de… är berövade.
Jag gillar ordet "ojämlikhet".
Jag tycker, ironiskt nog, att det är ett inkluderande ord.
Det framkallar en association
mellan folk på toppen och de som kämpar för att överleva.
Vi befinner oss på detta delade spektrum
som inkluderar miljardärer,
och det är en nation.
Vad krävs för att minska klyftan mellan det man har och det man behöver
för att inte bara överleva, utan avancera, i Amerika?
Den klyftan är väldigt stor,
men hur vi än pratar om problemet, vare sig det är ojämlikhet eller social…
Är det en…?
Det är en helikopter på väg till Hamptons.
-Allvarligt. -Det är fredag.
Herregud.
Ett av skälen till att folk tror att problemet är svårlöst
är det faktum att det finns så många aspekter.
Vi kan se det här som ett sjukvårdsproblem.
Ungefär en tredjedel av landet har inte regelbunden tillgång till sjukvård.
Det är ett utbildningsproblem.
Kvaliteten på utbildningen som man är berättigad till,
och det är ett inkomstproblem.
Vi måste titta på helheten.
Då ser vi att skillnaderna är häpnadsväckande.
Om man har en medianlön
i ett land som Nederländerna, eller från USA,
då tillhör man redan de rikaste fem procenten i världen.
Över hälften av världens befolkning lever på mindre än sju dollar om dagen.
Men det finns också ojämlikhet inom ojämlikheten.
Det finns ofta en könsskillnad.
De samhällena är ofta icke-vita.
Hudfärgsproblem och klassproblem är inte samma sak,
men de överlappar varandra.
Vi ser om och om igen att dessa ideologier är sammanflätade.
Fackföreningarnas framgång
och relativt höga löner i mitten av 1900-talet,
segregation hindrar icke-vita från att ha tillgång till det.
Det vita genomsnittshushållet har tio gånger så stor förmögenhet
som det icke-vita genomsnittshushållet.
En av de mest anmärkningsvärda sakerna som vi såg under pandemin
var att samhällen blev oproportionerligt påverkade
av skillnader i antal dödsfall
och polisvåld, på en oproportionerlig nivå.
Det finns ett etniskt samband i de här dynamikerna
som förvärrar
det övergripande problemet av ojämlikhet i samhället.
Jag tycker inte att vi har kommit på ett bra sätt att lösa det här,
men USA gjorde ett rätt bra jobb. Vi hade Den nya given.
Vi införde socialförsäkringen, Medicare, Medicaid, såna saker.
Vi snickrade ihop en socialdemokratisk stat
och de som föreställer sig USA som en hyperkapitalistisk ödemark har fel.
Att skapa ett jämlikare samhälle med en grundläggande existensminimumnivå
har många länder lyckats bra med.
Vi har lyckats mindre bra och måste bli bättre.
Det kanske bara är min optimism, men under vår livstid har utvecklingen
av den totala förmögenheten, skyddsnätet, utbildning
klarat sig igenom många tuffa utmaningar.
Tror du att vi kan fortsätta göra framsteg?
I dag har vi kulturkrig
och demonisering av folk på andra sidan.
Policy, den sortens saker som hjälper folk att komma ur fattigdom,
har blivit åsidosatt.
Jag tror att våra politiska partier ser sig omkring.
De vet inte riktigt vart de ska. Mitt parti, till exempel.
Nästan två tredjedelar består av individer utan högskoleutbildning.
Jag antar att de här människorna skulle vilja höja minimilönen,
men normen i det republikanska partiet har länge varit:
"Höj inte minimilönen." Det är vad näringslivet har sagt.
Vad ska vi göra? Den förvirringen har varit ansvarig för
bristen på framsteg gällande de här utmaningarna,
så vi måste ta itu med det här problemet.
Betyder det förändringar i skattepolitiken?
Absolut. Det finns avvikelser i vår skattepolitik som borde justeras.
Betyder det att vi borde skära ner på våra utgifter? Absolut.
Det är det underbara med historia.
Det ger en perspektiv om vad som är möjligt,
för ibland säger folk: "Högre skatter, det är omöjligt."
"Det har aldrig gjorts." Men faktiskt…
På 50- och 60-talet fick de allra rikaste skatta 80, 90 %.
Den ekonomiska tillväxten har aldrig varit lika hög som på 50- och 60-talet.
Det var extremt mycket innovation, men det saktade ner på 80- och 90-talet.
Vi behöver större investeringar i allmännyttan. Det är väl demokratiskt?
Skatter är vår kollektiva investering i allmänhetens bästa.
Det är konstigt att trenden i USA har varit att sänka skatterna.
Jag är förvånad över att de rika inte beskattas avsevärt mer än vad de gör.
Om man höjer skatten lite
borde det räcka för att förbättra skyddsnätet
vilket inte är lika välfinansierat som jag skulle…
Andra människor skulle gå ännu längre.
En sak som vi nog är överens om är att skattesystemet är ett viktigt verktyg
för att dämpa kapitalismens verkningar. Man har stora vinnare som mig själv,
så i mitt ideala skattesystem skulle de rika ha en tredjedel av vad de har.
Jag skulle naturligtvis gå mycket längre.
Din vän Warren Buffet påpekar
att hans skattesats är lägre än hans sekreterares.
Det är inte vad det amerikanska folket vill se.
De vill se att de rika betalar sin beskärda del av skatten,
men vi har ett politiskt system som tyvärr representerar de rikas behov
mycket mer än vanliga amerikaners behov.
De gör de här lyckobedömingsformulären.
-Har du sett det? -Ja.
Länderna där folk har ekonomisk trygghet,
som Skandinavien, ligger i topp. Vanligtvis Danmark eller Finland.
Varför? Jag tror att det är för att folk inte behöver hantera stressen
kring att sätta mat på bordet, sjukvård eller barnomsorg.
Den nivån av ekonomisk stress. Om jag säger till någon:
"Du behöver aldrig oroa dig över mat eller sjukvård för dina barn."
Tack. Kommer det att göra deras liv perfekt? Nej.
Kommer det att minska deras stressnivå och göra dem lyckligare och tryggare?
Det tror jag.
Jag twittrade nyligen att jag betalade mycket i skatt.
Jag var stolt över det.
En av de mest patriotiska saker man kan göra som amerikan
är att bli snuskigt rik, skapa massa arbetstillfällen,
investera i ens företag och andra, och sedan betala sin skatt.
Jag är världens tursammaste jävel,
och när jag skriver checken till skatteverket
på hundratals miljoner dollar…
Det är inte så att jag gillar det, men jag är stolt
eftersom vägarna, militären, polisen, lärarna, Medicaid, Medicare,
det är en stor del av vad våra skattepengar går till.
Jag har gett något tillbaka.
Folk säger att det inte finns ett magiskt botemedel
när det gäller att lösa ojämlikhet. Jag vill utmana den föreställningen.
Jag tror att det i vid bemärkelse finns ett magiskt botemedel.
Det här är allt från gratis barnomsorg
till stödboenden och levnadslön eller saker som universell basinkomst.
Vi måste ha en lägsta inkomstnivå. Vi kan bli av med fattigdom.
När det pratas om sådana ingripanden är svaret alltid: "Det kostar för mycket."
Ofantliga summor spenderades förra året på välfärdsprogram.
Problemet med den tankegången är
att det antas att man genom att inte investera i de här programmen
sparar pengar. Faktum är att vi inte gör det.
Vi betalar för fattigdom varje dag
genom minskad produktivitet på arbetsmarknaden
och genom ökade kostnader i samband med brott och hälsa.
Sociologen Mark Rank uppskattar
att kostnaden för barnfattigdom i USA uppgår till en biljon dollar om året.
Ett annat problem som vi står inför är att det finns många program
som är väldigt viktiga och hjälpsamma för alla de som behöver dem,
men vi gör det inte lätt.
Vi gör det faktiskt väldigt svårt att få några förmåner.
Även de som finns där, enligt lag, för dig.
Bill, du frågade om skattelättnader för låginkomsttagare. Det är svårt att få.
Det här är deklarationen på två sidor
och det här är instruktionerna på över hundra sidor
som följer med det tvåsidiga formuläret.
Vi ska se om du kan hjälpa en person att ansöka om inkomstskatteavdrag.
Bill, jag ska ge dig en penna för säkerhets skull.
Inkomstskatteavdraget är den viktigaste skattelättnaden
för hushåll med låg- eller medelinkomster.
Det kan uppgå till tusentals dollar.
Det anses vara det största anti-fattigdomsprogrammet i landet.
Det är otroligt viktigt att räkna ut allting rätt.
Vi börjar med ett exempel. Och det är Maria Johnson.
-Jag gillar hennes foto. -Ja.
Hon är ensamstående förälder med två barn.
Hon har två jobb. Flera jobb, flera barn.
Om du har några frågor…
Inkomstskatteavdraget,
om man räknar ihop summan som ingen gör anspråk på
uppgår det till 17 miljarder dollar årligen.
"Kyrkanställd, präst…" Herregud, "stridslön".
Om man räknar ihop summan i outnyttjad hjälp varje år
så är det över 140 miljarder dollar i fattigdomsstöd som ingen gör anspråk på.
Vi har belastat programmen med administrativa svårigheter.
Det borde vara lika enkelt att ansöka om a-kassa eller matkuponger
som det är för mig att ta fram min mobil och beställa
fågelfrön eller nåt, och få det levererat till mig följande dag.
-Svaret är "nej". -Okej. Oj, vad konstigt.
Hur säker är du på att du fyllde i rätt? Mycket pengar står på spel här.
Jag är 80 % säker på att jag gjorde rätt.
Jag ger dig dokumentet. Du kan jämföra med det du kom fram till.
Det slog fel på 5 000 dollar. Hoppsan.
Jag är van vid formulären, men det är komplicerade formulär.
Man hoppar fram och tillbaka och läser definitioner.
-Ja. -Herregud.
Utöver dina två jobb och att uppfostra två barn.
-Uppfostra tvillingar. -Dina tvillingar.
Komplexiteten i hur en fattig person måste hantera
program på delstatsnivå, federala program… Det är jättekomplicerat.
Och de som är berättigade för många av de programmen,
mindre än hälften drar faktiskt nytta av dem.
På sätt och vis kan man säga att det är den halva som har störst behov av det.
Det är svårt, särskilt när de står inför en kris, att få det som behövs.
"Således."
Jag har aldrig diskuterat skatt med min bror.
Jag har pratat med Kristi. Kristi skötte faktiskt min deklaration.
Vad har vi?
Det är 82, 97 och 93.
-Oj. -Du leder.
Jag har bara vokaler.
Du sparar på dem.
Ja, Kristi och jag är väldigt lika. En skillnad mellan oss är
att jag har blivit bortskämd. Jag har haft tur med så många saker
och jag har alltid haft en optimistisk inställning.
Som entreprenör är det så man blir framgångsrik.
Det är till stor hjälp.
Då, särskilt om det går bra, blir det ännu mer förstärkt.
-Vad tycker du om det? -Jag är mellan er två.
-Ja. -Ja.
Utan sin optimism tror jag inte
att han hade kunnat fortsätta bedriva filantropi,
för det känns avskräckande.
Sättet hans hjärna arbetar på. I hans sinne
har han nog en idé om hur de här sakerna kan lösas.
När vi andra tänker att det är hopplöst har han en plan.
I somras har Warren Buffett och Bill och Melinda Gates
offentliggjort sin idé "Gåvolöftet".
De vill att amerikanska miljardärer
ska ge bort minst hälften av sina förmögenheter.
Warren, Melinda och jag sammanstrålade med folk som är betydande filantroper.
Under några middagar pratade vi om:
"Hur valde du dina ändamål?" "Varför är du så engagerad?"
"Varför är många andra inte det?"
Det blev tydligt att man inom filantropi är lite isolerad.
Det tvingar en att tänka på ens död, ens testamente.
De här ämnena som ofta är lättare att ignorera och skjuta upp.
Vad betyder deras underskrift?
Att de ska ge bort det mesta av sina pengar…
-Eller en del… -Majoriteten.
Många som har gått med tänker ge bort 99 %.
Att be rika människor att ge bort minst hälften…
Det har gått förvånansvärt bra.
Det blev tydligt att rätt många ser sin förmögenhet som dynastisk,
så de vill föra den vidare till sina barn.
Sedan finns det många
som inte har löst problemen angående vem som ska ge bort det.
Människorna som har gått med har lärt sig av varandra
och inspirerat varandra. Vi hoppades på ett dussintal
och nu har vi över 300 personer.
Genom att ge bort sin förmögenhet kommer Bill Gates
att påtvinga en inkomst- och förmögenhetsskatt på sig själv.
Det han gör väcker en intressant fråga.
Borde han få bestämma vad han ska göra med sina pengar, istället för staten?
Man ser argument på båda sidor. Problemet är dock
att många miljardärer inte gör som Bill Gates.
Antingen sitter de på sina pengar eller, om de spenderar dem,
lägger dem på saker som inte är för allmänhetens bästa.
Vissa säger: "Miljardärerna ger mycket tillbaka."
Jag är inte imponerad.
Majoriteten av miljardärers filantropi går ut på att sätta ett namn
på en tjusig universitetsbyggnad eller ett museum. Det är bara fåfänga.
Självklart har välgörenhetsarbete ett inslag av ego och anseende,
men i slutändan måste man fråga: "Bättrar det verkligen samhället?"
Vad sägs om en miljardär som Bill Gates?
Bill och Melinda Gates Foundation har räddat miljontals liv.
Jag tror inte att någon kan förneka det, men å andra sidan
skulle jag hellre flytta till en värld där välfinansierade myndigheter
gör det jobb som dessa sällsynta filantroper gör.
The Gates Foundation finansierar banbrytande och experimentella satsningar
som statliga myndigheter inte gör.
UTTAR PRADESH, INDIEN
Indien är en viktig plats för vår stiftelse.
Vi har kunnat samarbeta med myndigheterna
eftersom de delar målet att minska ojämlikheten och hjälpa människor.
Vi kunde välja ut de människor som redan hängav sina liv åt dessa frågor.
Vi kunde finansiera dem och sätta upp ambitiösa mål.
Vi har undersökt frågan om ojämlikhet i Indien.
Kvinnor ges inte samma tillgång till möjligheter.
Ett av de viktiga programmen som staten genomförde
är självhjälpsgrupperna.
Grupperna består av 10-15 kvinnor i en by.
Åtgärderna mobiliserar information, utökar deras tillgång till marknader
och tillgång till banktjänster.
Många kvinnor startar mindre företag.
I dag har 90 miljoner kvinnor organiserat sig.
De har sparat sex miljarder dollar.
Varför tog du lånet?
För min gård.
Om vi kan fortsätta att utveckla den här sortens företagande
kan vi skapa 50 till 75 miljoner jobb på Indiens landsbygd inom en snar framtid.
-Vi är Indiens kvinnor. -Vi är Indiens kvinnor.
-Vi är inte sköra, utan gnistor av eld. -Vi är gnistor av eld.
Man måste kunna säga att det fortfarande finns mycket ojämlikhet.
Vi har gjort fantastiska framsteg i den här frågan.
Vår medvetenhet om dåliga saker är så pass hög
att folk ofta felaktigt tror att världen håller på att bli värre.
Ibland säger jag:
"Vänta lite. Vi måste lära oss av de lyckade fallen
och de otroliga framstegen som vi har gjort."
I dag sätts en punkt för sänkta minimilöner i Chicago.
Trettiosex ja.
Stadsfullmäktige har röstat för att avskaffa det systemet.
Ärendet har gått igenom.
Det var första gången under de 22 år som jag har bedrivit organiseringsarbete
som vi sett majoriteten av lagstiftarna säga:
"Nej, vi måste stå med arbetarna."
Lagförslaget i Chicago kommer att betyda att arbetarna kan försörja sig själva.
Bidragsbehovet kommet att minska.
Det är det som är historiskt med det här ögonblicket.
Och det är på alla nivåer,
från de välbetalda skådespelarna till de lägst betalda restaurangarbetarna.
Folk protesterar och kräver mer.
Vad betyder det här? Det här kan innebära slutet för låglönearbete.
När man tittar på hur långvariga de här frågorna är
ser man att ojämlikhet inte är statisk.
Johnson-administrationen startade kriget mot fattigdom 1964.
Tio år senare var fattigdomsgränsen hälften av vad den var 1960.
Det gjorde stor skillnad.
Man åstadkom väldigt mycket trots oddsen och en stor anledning var
att vanliga amerikaner
satte press på sina lagstiftare och tog upp frågan med allmänheten.
Det bästa tillvägagångssättet att utrota fattigdom
är att gå samman och kräva det.
Det behöver och kräver uppmärksamheten
av de smartaste människorna och de mäktigaste människorna.
Inte bara aktivister på plats, utan miljardärer som Bill Gates.
Jag ser fram emot de kommande 20 åren. Då ska vi spendera alla de här pengarna.
Många innovationer kommer i framtiden
och det behöver inte bara vara för eliten.
Undertexter: Ida Ströberg