Гаразд, перше запитання.
Ти надто багатий?
Це справді дивно,
коли чиїсь статки становлять мільярд, десять мільярдів, сто мільярдів.
Це неймовірна сума грошей, якщо порівняти з особистими потребами.
У молодості я зачудовано переглядав список «Форбс»,
адже він давав уявлення про суспільний устрій
і відповідну роль статків у нерухомості й банківській справі.
Там чимало представників Волл-стріт.
Чому на біржах стільки заробляють і до якої міри це багатство спадкове?
Пригадую, якось мене спитали:
«Як гадаєш, ти колись потрапиш у цей список?»
Я подумав,
що, можливо, програмне забезпечення колись мене туди й закине.
На початках я так не вважав,
але потім виявилося, що я помилявся.
Білл Ґейтс з капіталом 4,2 мільярда став другою найбагатшою людиною США.
Білл Ґейтс — найбагатша людина Америки…
То це «так» чи «ні»?
ЩО ДАЛІ?
ЧИ МОЖНА СТАТИ НАДТО БАГАТИМ?
Приголомшує сама думка про існування мільярдерів.
Це величезне багатство,
і його неможливо спожити, як не намагайся.
Такі кошти потрібно повернути суспільству, а не просто витратити.
Якщо в такій багатій країні, як США, досі існують злидні,
це вказує на недостатнє фінансування системи соціального захисту.
Але я не з тих, хто вважає заборону багатства понад певну міру
правильним виходом з ситуації. Хоча знову ж таки, я упереджений.
Але я розумію, чому дехто так вважає,
тож це гарна дискусія.
Коли ми бачимо цілі наметові містечка на узбіччях доріг,
виснажених медсестер у медичній формі в метро
і бідних дітей у благодійних їдальнях,
гадаю, варто знову й знову ставити питання: «Кому це вигідно?»
В Америці хтось виграє лише тому, що хтось програє,
а найбільше з-поміж усіх виграють ультрабагаті.
Одному відсотку найбагатших американців належить 40 % багатства країни.
Понад 38 мільйонів американців не можуть дозволити собі найнеобхідніше.
Якби бідні американці заснували країну,
вона була б більшою за Австралію.
Мільярд доларів — це тисяча мільйонів доларів,
а в нас є мільярдери з капіталами у 200 мільярдів.
Вони мають 200 000 мільйонів,
поки діти не мають даху над головою.
Це божевілля.
По-моєму, в ідеальному світі мільярдерів не існувало б.
Можна з легкістю стверджувати,
що мільярдери існують через помилку в політиці,
особливо зважаючи, на що вони витрачають гроші.
Але ми все одно
знаємо, що багатство також дає різносторонню владу,
як-от вплив на вибори тощо.
Тож якщо створити суспільство, де такі великі статки
належать такій малій кількості людей,
його вже не назвеш демократичним.
ОДИН ВІДСОТОК НЕ ЗАЛИШАЄ НІЧОГО РЕШТІ
Люди, які хочуть просто заборонити мільярдерів,
помиляються.
Такі радикальні зміни підірвуть економіку,
адже потребують нової економічної системи,
яку нам не до снаги створити.
Люди думають, що все вирішить егалітарне суспільство,
але погляньте на суспільства, набагато егалітарніші за наше,
і ви також побачите мільярдерів, часом — багато.
У Японії є мільярдери. У Франції є мільярдери.
У Скандинавії є мільярдери.
Скільки мільярдерів є у світі?
Їхня кількість невелика, і хтось може сказати,
що мільярдні статки — це божевілля,
але потрібно також розуміти, що не в цьому проблема.
Це ознака чогось неймовірного. Це американська мрія.
Ось що робить Америку особливою.
Я просто зроблю це, оскільки ми говоримо про гроші.
Гаразд.
Лише десять очок, так?
КРІСТІ БЛЕЙК, СЕСТРА
Через батьків ми багато грали в ігри.
Ми не змагаємося одне з одним
у сфері професійних досягнень.
Це було б дуже важко.
Ти виграв. Гаразд.
Ми змагаємося в тому плані, що багато граємо в сімейні ігри.
Пам'ятаєте, як він очолив рейтинг 400?
-Хіба там не 500 людей? -400.
Тоді це була така розвага, коли рейтинг виходив щороку,
і ми з цікавості перевіряли, чи він досі на вершині списку,
адже всім нам притаманний дух суперництва.
«Добре, він досі на вершині».
Тоді я пожертвував достатньо, щоб проблема зникла.
-Намагався спуститися. -Тобі не подобалося.
Еге ж. Такий у нашої родини був етос.
Пригадую, щойно ви з Microsoft переїхали назад у Сіетл,
в одній з перших розмов мама спитала тебе,
як ти збираєшся підтримати громаду.
-Як це називається? Весільний обід. -Так.
Вона сказала… Зацитувала.
«Кому багато дається, від того багато очікується».
Ти зазначив, що хочеш вийти зі списку мільярдерів.
Я не кажу, що бути в списку — жахливо.
Я просто хочу прояснити, що це не так уже й чудово.
Гадаю, світу піде на користь,
якщо мільярдери добровільно вирішать пожертвувати більше грошей.
Якби я не робив пожертв,
то мав би набагато більше грошей, ніж маю зараз.
Я вважаю себе вічним учнем, який намагається докопатися до суті.
У 1990-х, коли я рухався до неймовірного багатства,
я досліджував найбільші фонди США.
Що зробив Рокфеллер?
Карнеґі казав: «Хто помирає багатим, той помирає в ганьбі».
У 2000 році я зробив першу гігантську пожертву на 20 мільярдів.
Одразу при вході у фонд сказано: «Усі життя мають однакову цінність».
Це основний набір цінностей для нашої діяльності.
Наш пріоритет у США — освіта.
Краща програма, краща підготовка вчителів.
Ще один — всесвітня охорона здоров'я.
Це дуже складні питання,
але ми постановили виділяти понад мільярд на рік,
щоб його витрачали з розумом.
Я переконаний, що заможні мають допомагати зменшувати нерівність,
у цій країні й усьому світі.
У нас достатньо коштів, щоб домогтися значних покращень.
ВАШИНГТОН, ОКРУГ КОЛУМБІЯ
Гадаю, ми обоє пишаємося тим,
що США позиціює себе як країна рівних можливостей,
але з розвитком капіталізму
ця рівність похитнулася сильніше, ніж нам хотілося б.
Тому мені цікаво,
як США могли б зменшити нерівність?
Гадаю, на жаль, ми рухаємося в протилежному напрямку.
Склалася обурлива ситуація,
коли трьом людям, зокрема тобі,
належить більше, ніж нижній половині населення США.
Це нагадує мені, як 150 років тому
російський цар чи європейський король отримували багатство й владу
за своїм божественним правом.
«Бог так сказав, тому ти всім володієш і владарюєш».
«Так сказав Бог». Але я не бачу корони в тебе на голові.
-Ти не король Білл. -Тут ти мене підловив.
Але чи зайшов би ти так далеко,
щоб заборонити мільярдерів законом?
-Як би ти вчинив? Гаразд. -Так, зайшов би.
Особисто ти — дуже новаторський хлопець.
Чи заслужив ти фінансову винагороду? Так. У якому розмірі?
Тобі вистачить мільярда?
Щоб прогодувати сім'ю? Мабуть, так.
На житло? Також.
-Я не дорікаю тобі особисто. -Звісно.
У світі повно мультимільярдерів,
і такі статки означають неймовірну владу.
Чи вважаю я це прийнятним? Ні.
Чи вважаю я, що нам слід позбутися мільярдерів як явища? Так.
Мене дуже непокоїть так званий надкапіталізм,
тобто неймовірна концентрація багатства
та влади в руках небагатьох, і його вплив на наше суспільство.
На твою думку, система працює?
Вона працює?
Що скажеш?
Я твердо переконаний, що капіталізм — правильна частина рішення.
Капіталізм дає свободу інноваціям і мобільності.
Америка не вірить в аристократичний устрій
і пишається ідеєю дохідної мобільності.
Її суть полягає у створенні рівних можливостей
для підйому по соціальній драбині
й незалежності від добробуту батьків.
Я ріс здоровим білим чоловіком
у родині вищого середнього класу з доступом до неймовірної освіти,
завдяки чому я вступив у чудовий виш і відкрив бізнес.
Мені неймовірно пощастило з ситуацією в США й правильним часом.
Покинувши Гарвард, він заснував софтверну компанію
з другом дитинства, коли йому було всього 19 років.
Це найбагатша людина у світі.
Я вірив у певну ощадливість,
але водночас купив собі «Порше», коли мені було 19.
Людина в моєму становищі мала великі шанси
на соціальну мобільність, вибір професії та подальший успіх.
Проте жінки,
люди з проблемами зі здоров'ям й не білі люди
часто не мали таких можливостей.
Ми досягли зрушень у цих питаннях,
але до рівня американської мрії ще далеко.
Перший крок — гідна зарплата для молоді.
Так!
З нас досить.
1,2 мільйона робітників пішли з роботи, вони покинули індустрію,
бо їм просто остогидло. Ми не повернемося, якщо…
-Саме так. -Так!
Працівників, які отримують чайові, може чекати значне збільшення зарплати.
Зараз вона становить дев'ять доларів на годину та чайові,
але міськрада може змусити роботодавців підняти зарплату
до майже 16 доларів на годину.
У Сполучених Штатах є принаймні два рівні заробітної плати.
Федеральна мінімальна зарплата, сім доларів і двадцять п'ять центів,
і зарплата нижча мінімальної для тих, хто отримує чайові.
Остання залежить від штату.
На федеральному рівні вона становить 2,13 долара на годину.
Цей прошарок населення досі
в основному складається з жінок, несумірно — з кольорових.
У нас найбільше одиноких матерів на ринку праці
і втричі вищий рівень бідності, ніж у решти.
-Вдвічі більше купуємо їжу за талони. -Гідна зарплата.
Але впродовж останніх 15–20 років
в Чикаго діє неймовірна група темношкірих лідерок One Fair Wage,
які борються за повну мінімальну зарплату плюс чайові.
Грошей не вистачає.
Чайові не завжди однакові.
Часом я повертаюся зранку додому
із заробітком від 80 до 150 доларів.
Часом я приношу додому 40 доларів.
Ти казала, що заробляєш близько 15 000 доларів на рік.
На рік.
-Саме тому… -З держдопомогою.
Тобі потрібна державна допомога. Скільки часу ти проводиш з сином?
Коли буджу його й збираю до школи.
Це мій єдиний час з дитиною, і так тривало два роки.
Доброго ранку всім і меру.
Сьогодні переважно такі жінки, як я, змушені жити на чайові.
Жити на чайові означає, що ми ніколи не знаємо, скільки заробимо.
Було б добре, якби зарплатні вистачало нам на прожиток.
Дякую. Я сказала все, що хотіла, мере. Я закінчила.
Зрештою все зводиться до капіталізму.
Ми потрібні начальству.
Щороку вартість життя зростає, а ми маємо залишатися в індустрії
і триматися на ногах, все ще покладаючись на держдопомогу.
Це несправедливо, і нам мусять запропонувати гідну оплату праці.
А якщо ні — чекайте збитків.
Ми хочемо, щоб кожен в Америці мав певну базу.
Йдеться про охорону здоров'я, гідну освіту, гідне житло.
То як розробити правильні системи,
щоб підняти базовий рівень життя для всіх?
-Вітаю, сенаторе. -Як ти?
-Дякую за зустріч. -Радий тебе бачити.
Ви все життя розмірковували
над роллю уряду, над роллю приватного сектору,
а США — найбагатша країна, яка все ж досі не сягнула бажаного ідеалу.
Без сумнівів.
Наша система вільного підприємництва, або ж капіталізму,
створила надзвичайне багатство.
Вона не ідеальна, але краща за всі альтернативи,
які ми бачили деінде.
Багато людей жили в бідності
при соціалізмі, комунізмі, століттями.
Зрештою там прийняли вільне підприємництво.
Так вчинив, наприклад, Китай, й таким чином
сотні мільйонів людей вийшли з бідності.
США йде на певні компроміси,
якщо порівнювати з Європою, де економіка менш динамічна,
але дехто хотів би, щоб ми наблизилися до Європи.
Який тут можливий компроміс?
Якщо порівняти життєздатність і економічне зростання
в Сполучених Штатах і Європі, можна дійти до висновку,
що в Сполучених Штатах ситуація краща.
Ніхто не заперечить, що найбільші інноватори
вважають, що відкривати бізнес
найкраще саме в Сполучених Штатах.
Майже всі мільярдні підприємства ведуть справи тут, у США.
Усі так звані єдинороги — американські підприємства.
Чому? Тому що в нас схожий менталітет.
По-моєму, у нас вища терпимість до ризику.
Наші закони про банкрутство, фінансова система
і різні можливості для підприємців
створюють сприятливе середовище для ризику й інновацій,
а отже — для всеможливого успіху.
А якщо ви хочете, щоб люди вийшли зі скрути
й отримали кращі можливості,
немає потужнішого стимулу, ніж економічне зростання.
Якщо економіка зростає,
відкриваються нові бізнеси і наймається більше людей,
це створює можливості для подолання бідності.
Соціалізм чудово впорався з тим, щоб зробити всіх однаково бідними.
Капіталізм робить людей неоднаково багатими.
В історії людства
завжди процвітали «найрухливіші» країни.
Йдеться про рух ідей, капіталу, людей і влади.
Пропоную пригадати, чому економіки ростуть.
Нехай то Генрі Форд з його Model T чи Білл Ґейтс із Microsoft,
все, що створює хороші робочі місця, допомагає і робітникам, і роботодавцям.
Це підіймає нижню планку,
а також — верхню, де вже слід втрутитися державі
й, можливо, зменшити розрив між підйомом нижньої та верхньої планок,
більше інвестуючи в суспільні блага.
Громадський транспорт, парки, школи,
тобто засади будь-якого здорового демократично-капіталістичного суспільства.
САН-ФРАНЦИСКО
-Привіт. -Вітаю.
Привіт.
-Вітаю. -Радий зустрічі.
-Це Коннор Максвелл. -Вітаю.
Одразу до діла.
Одна з тем, яка нас дуже цікавить у Фонді Білла і Мелінди Ґейтсів,
це виклик економічної мобільності.
Але водночас я збагнув, щоб справді зрозуміти ці виклики,
потрібно спілкуватися з людьми, які занурилися в питання
через власний життєвий досвід.
Майкле, Аріано, Лашано, ви обізнані з темою через профвишкіл,
програми підтримки та підприємництво.
Ви всі з самого початку зіткнулися з серйозними викликами,
які вплинули на ваші можливості.
Ми хотіли б почути про досвід кожного з вас. Що скажете?
Згода? Майкле, почнімо з тебе?
Так. У мене було важке дитинство.
Обох моїх батьків ув'язнили, коли я був ще дитиною.
Мене також ув'язнили в юному віці.
Мене ув'язнили, коли мені було 15.
П'ятнадцять? Ого.
Мене випустили аж у 28.
Двадцять вісім?
-Двадцять вісім, так. -Ого.
Це був важливий момент мого життя,
але після виходу на свободу я відчув брак програм ресоціалізації,
допомоги з пошуком роботи
чи навіть найпростішої допомоги зі складанням резюме.
Коли ти йшов, що тобі дали,
аби допомогти з наступним кроком?
Двісті доларів на виході.
Більш нічого.
Один хлопець, з яким я був у в'язниці, запропонував: «Спробуй водити вантажівку».
Але я справді загорівся, коли про це почув мій син і заохотив.
«Було б круто. Спробуй».
Вирішено.
Він у захваті. Уже чекає на літню подорож.
Чудово. Аріано, розкажеш нам свою історію?
Так.
Я одна зі старших з-поміж чотирьох дітей.
Я росла в проблемній сім'ї.
Коли мені було шість-сім, ресурси вичерпалися,
і ми переїхали в східний Окленд.
Це не найбагатший регіон.
Про бідність часто говорять з прив'язкою до грошей,
не враховуючи її психологічний вплив на людину.
Моя мама завжди гарувала.
Працювала на кількох роботах.
Брак ресурсів, зокрема грошей,
впливає на кожен твій крок.
Він впливає на житлову ситуацію,
на можливість піти в продуктову крамницю,
на доступ до машини, освіти.
Бідність проникає в кожен аспект твого життя.
Що вже саме по собі викликає травматичну реакцію.
Внаслідок цього ти постійно перебуваєш у режимі виживання.
Ти не можеш підняти голову й планувати майбутнє,
бо переймаєшся через вечерю.
Коли ти тільки й думаєш, як вижити,
голова кипить без упину.
У тебе немає часу, щоб спланувати майбутнє.
Немає простору для мрій.
Нерівність — дуже складна річ,
адже йдеться не лише про заробіток,
а й про загальну якість життя.
Коли знаєш, що вистачить на їжу.
Коли знаєш, що маєш дах над головою.
Коли можеш дати дітям освіту.
Ми хочемо бути країною, де люди відкривають власний бізнес
і відчувають, що чогось досягнули, а не застрягли в системі
постійної скрути.
Мені подобається слово «нерівність»
через його інклюзивність, як би іронічно це не звучало.
Воно описує відносини
між заможними людьми й тими, хто бореться за виживання.
Ми всі в цьому спільному спектрі,
до якого також входять мільярдери,
і все це — в одній країні.
Як подолати розрив між чинним становищем і бажаним,
щоб не лише виживати, а й просуватися вгору в Америці?
Зараз цей розрив лише ширшає,
але як би ми не описували цю проблему, нерівністю чи соціальними…
Це що?
Мабуть, гелікоптер летить у Гемптонс.
-Я серйозно. -П'ятниця.
Боже милий.
Цю проблему вважають нерозв'язною
зокрема через її багатосторонність.
Її можна розглядати як проблему охорони здоров'я.
Приблизно третина населення країни
не має постійного доступу до меддопомоги.
Це освітня проблема,
адже вона обмежує освітні можливості причетних.
Це також проблема доходу.
Якщо поглянути ширше,
ми побачимо величезну прірву.
Якщо ви отримуєте середню зарплату
у таких країнах, як Нідерланди чи США,
тоді ви вже входите в 5 % найбагатших людей у світі.
Понад половина всесвітнього населення живе менше ніж на сім доларів на день.
Нерівність є й серед незаможних.
Дуже часто вирішує гендер.
Дуже часто потерпають темношкірі.
Проблеми раси й класу — різні,
але вони перетинаються.
Ми знову й знову пересвідчуємося,
що ці ідеології тісно переплетені.
Середина ХХ століття відома
успіхом профспілок й відносно високими зарплатами,
але сегрегація забрала в темношкірих доступ до цих благ.
Зараз середні статки білої сім'ї приблизно вдесятеро перевищують
середні статки темношкірої сім'ї.
Під час пандемії ми не могли не помітити,
що ті самі громади зіткнулися з набагато вищим рівнем смертності
і непропорційним насильством з боку поліції.
Тобто ця динаміка керується расовими чинниками,
що ще більше загостює
проблему суспільної нерівності загалом.
Ми досі не придумали оптимального рішення,
але США добре постаралися.
Ми мали «Новий курс».
Запровадили соцстрахування, «Медікер», «Медікейд».
Ми по шматочках зібрали соціал-демократичну Америку,
а люди, які уявляють США такою собі гіперкапіталістичною вирвою, помиляються.
Проте багатьом країнам вдалося
створити егалітарніше суспільство з базовим прожитковим рівнем.
А от нам ще треба докласти зусиль.
Можливо, це говорить мій оптимізм, але ми вже стали свідками прогресу
в загальному добробуті, соціальному захисті, освіті.
Ми подолали багато складних викликів.
Гадаєш, нам до снаги підтримувати цей прогрес і надалі?
Сьогодні ведуться культурні битви,
відбувається міжпартійна демонізація.
Політика й відповідні заходи, які допомагають вибратися з бідності,
відійшли на другий план.
По-моєму, наші політичні партії трохи розпорошилися.
Вони не мають чіткого плану. Моя партія, наприклад,
майже на дві третини складається з людей без вищої освіти.
Припускаю, вони хотіли б підвищити мінімальну зарплатню,
але Республіканська партія вже давно поставила за правило
не підвищувати мінімальну зарплату. Так кажуть бізнесмени.
То що ми робитимемо?
До певної міри саме через цю суперечність
досі не відбулося зрушень у подоланні певних труднощів,
тому ми маємо розв'язати цю проблему.
Це означає зміни в податковій політиці?
Саме так. Наша податкова політика містить певні аномалії,
які потрібно підкоригувати.
Чи означає це, що нам необхідно скоротити певні витрати? Авжеж.
Одна з чудових переваг історії в тому,
що вона показує: це можливо.
Адже люди часом кажуть, що підвищити податки неможливо.
«Такого ще не було». Хоча насправді
в 1950–1960-х роках
податкова ставка для дуже заможних становила 80–90 %.
Саме в той період ми досягли максимуму економічного зростання.
Після численних нововведень
в 1980–1990-х роках інноваційність пішла на спад.
Нам потрібні глибші суспільні інвестиції.
Це ж демократія, так?
Податки — наш спільний внесок у суспільне благо.
Дивно, що США притаманна тенденція до зменшення податків,
але я вражений, що з багатих не стягують значно більше податків.
Якщо достатньо підняти податки,
ми зможемо більше вкладати в соцзахист,
який, на мою думку, фінансується замало…
Хтось зайшов би ще далі, ніж я.
Ми з тобою сходимося на думці, що податки — ключове знаряддя
для пом'якшення впливу капіталізму
з такими фінансовими здобувачами, як я.
Я запропонував би податкову систему,
за якої заможні отримують, скажімо, третину.
Що ж, очевидно, я зайшов би набагато далі.
Твій друг Воррен Баффет зазначив,
що до нього застосовують нижчу ставку, ніж до його секретаря.
Американців це не влаштовує.
Вони хочуть, аби багатії платили справедливі податки,
але, на жаль, наша політична система
здебільшого представляє потреби заможних,
а не звичайних американців.
Знаєш, проводяться опитування про рівень щастя.
-Ти бачив? -Так.
Виявляється, найщасливіше живуть країни з економічною безпекою,
як-от у Скандинавії, бо зазвичай лідирують Данія, Фінляндія тощо.
Чому? Тому що людям не треба переживати,
як прогодувати дітей, забезпечити їх ліками чи доглядом.
Уяви, що з таким рівнем економічного стресу я скажу комусь,
що вони завжди зможуть прогодувати сім'ю
чи викликати дитині лікаря.
«Дякую». Чи зробить це їхнє життя ідеальним? Ні.
Чи зменшить це рівень стресу й додасть їхньому життю щастя, безпеки?
Гадаю, що так.
Я нещодавно твітнув, що плачу купу податків
і пишаюся цим.
Серед найпатріотичнішого, що може зробити американець,
це нажити непристойного багатства, створити купу робочих місць,
інвестувати у свою компанію та інших, а тоді заплатити податки.
Мені нереально, бляха, пощастило,
і коли я виписую чек податковій
на всі ті сотні мільйонів доларів,
мені не те щоб подобалося, але я цим пишаюся.
Адже чимало грошей платників податків йде
на дороги, армію, поліцію, вчителів, медичну допомогу.
Так я відчуваю, що віддав щось натомість.
Часто кажуть, що помахом чарівної палички
нерівність не подолаєш.
Але я не погоджуюся.
У дуже широкому значенні вихід є, така собі чарівна паличка.
Починаючи від загальнодоступних ясел
до соцжитла з підтримкою, гідної зарплатні і навіть загального базового доходу.
Нам потрібен мінімальний дохід. США до снаги подолати бідність.
Щоразу, коли йдеться про такі зміни,
лунає відповідь: «Це надто дорого».
Минулого року США витратили величезну суму на соціальні програми.
Таким підходом до питання припускають,
що ми економимо кошти, не інвестуючи в ці дорогі програми,
але насправді ні.
Ми щодня розплачуємося за бідність
нижчою продуктивністю на ринку праці,
більшими витратами, пов'язаними зі злочинністю та медициною.
За оцінками соціолога Марка Ренка,
ціна дитячої бідності в Америці становить трильйон доларів на рік.
Ще одна проблема в тому, що ми маємо багато програм,
дуже важливих, корисних і потрібних, але до них непросто доєднатися.
Насправді отримати допомогу страшенно складно.
Навіть якщо вона належить вам за законом.
Білле, ти знаєш про кредит на податок з прибутку. Його нелегко отримати.
Ось дві сторінки форми,
а це — посібник на сто з гаком сторінок,
який пояснює двосторінкову форму.
Погляньмо, чи міг би ти допомогти комусь
подати заявку на податкову пільгу.
Білле, я дам тобі олівець. Про всяк випадок.
Кредит з податку на прибуток — це найважливіший податковий кредит
для сімей з низькими й помірними доходами.
Він може сягати тисячі доларів.
Він вважається найбільшою програмою для подолання бідності в країні.
Тому дуже важливо все правильно розрахувати.
Почнемо з прикладу. Знайомся, Марія Джонсон.
-Класна фотка. -Так.
Самотня мати двох дітей.
Працює на двох роботах. Кілька робіт, кілька дітей.
Якщо виникнуть запитання…
Кредит з податку на прибуток.
Якщо додати всі незапрошені кошти,
щороку невиплаченими залишаються близько 17 мільярдів.
«Працівник церкви, священнослужитель…» Боже, «бойові виплати».
А якщо додати всю невикористану допомогу,
щороку понад 140 мільярдів доларів виплат залишаються незапрошеними.
Ми обтяжили ці програми бюрократією.
По-моєму, подати заяву на страхування по безробіттю
чи харчові талони має бути так само просто,
як для мене дістати телефон і замовити
пташине насіння абощо, яке доставлять наступного дня.
-Відповідь «ні». -Гаразд. Нічого собі.
Наскільки ти впевнений, що правильно все заповнив?
Сам бачив, на кону стоїть чимала сума.
Я на 80 % впевнений, що все правильно.
Я передам тобі заяву, щоб ти порівняв з власними записами.
Я схибив на 5 000 доларів. Ой.
Я звик до таких форм, але ці — складні.
Перестрибуєш з одного на інше, читаєш визначення.
-Так. -Боже.
Ще й працюєш на двох роботах і виховуєш двох дітей.
-Близнюків. -Виховуєш близнюків.
Незаможним доводиться мати справу з програмами державного рівня,
з федеральними програмами, а це надзвичайно складно.
Навіть якщо ви підходите за вимогами багатьох програм,
менш ніж половина заявників може справді отримати з них користь.
У певному сенсі можна сказати, що ця половина найбільше її потребує.
Важко отримати необхідне, особливо якщо вони зіткнулися з кризою.
«Отож».
Я ніколи не говорила з братом про податки.
-Я говорив з Крісті. -Сподіваюся.
Крісті займалася моїми податками.
Скільки вийшло?
Разом 82, 97 і 93.
-Ого. -Ти перемагаєш.
У мене залишилися самі голосні.
Ти сам їх назбирав.
Ми з Крісті дуже схожі, але відрізняємося тим,
що я щасливчик, мені пощастило в багатьох речах,
але я завжди зберігав певний оптимізм.
Саме так підприємці досягають успіху.
Він дуже допомагає.
А коли задум здійснюється, оптимізм тільки посилюється.
-А ти що скажеш? -Я десь посередині.
-Так. -Так.
Навряд чи без цього оптимізму
він й далі займався б філантропією,
адже це непіднімна праця.
Мабуть, його мозок влаштований таким чином,
що він загалом уявляє, як можна розв'язати питання.
Коли ми втрачаємо будь-яку надію, він має план.
Минулого літа Воррен Баффет, Білл і Мелінда Ґейтси
оголосили про задум Присяги дарування.
Вони закликають мільярдерів США
віддати на благо принаймні половину своїх статків.
Ми з Ворреном і Меліндою збиралися
з великими філантропами
за вечерями й обговорювали,
як вони вибирають фонди, чому вони так сильно залучені,
чому багато хто не долучається.
Стало зрозуміло, що у філантропії ти немов ізольований.
Починаєш думати про свою смерть, заповіт,
на всі ці теми, які часто легше
просто проігнорувати й відкласти на потім.
Що означає підпис під присягою?
Що вони віддадуть більшість статків?
-Чи якусь… -Більшість.
З тих, хто приєднався, чимало людей віддасть 99 %.
Ми закликали заможних людей віддати хоч половину.
Результати на диво хороші.
Стало зрозуміло, що чимало людей бачить свій статок як династичний,
тобто хоче передати його своїм дітям.
Багато людей
не стикалися з питанням подальшого розподілу статків.
Люди, які підписали присягу, вчилися одне в одного,
надихали одне одного, і ми сподівалися заохотити десятки,
а зараз з нами вже понад 300 людей.
Віддаючи свої статки, Білл Ґейтс
по суті стягує з себе податок на дохід і власність.
Його діяльність порушує цікаве питання.
Хто має вирішувати, що робити з його грошима, він чи уряд?
Обидва варіанти мають свої аргументи.
Але проблема в тому,
що багато мільярдерів не схожі на Білла Ґейтса.
Вони накопичують гроші, а якщо й роблять пожертви,
то не завжди заради суспільного блага.
Хтось каже: «Мільярдери багато віддають».
Але я геть не вражений.
Здебільшого мільярдери роблять пожертви, лише щоб побачити своє ім'я
на якомусь престижному університеті чи музеї. Це марнославство.
Звісно, благодійність містить его-репутаційний фактор,
але врешті-решт ти маєш замислитися,
чи приносить вона користь суспільству.
А як щодо такого мільярдера, як Білл Ґейтс?
Фонд Білла і Мелінди Ґейтсів врятував мільйони життів.
Цього не заперечиш, але з іншого боку,
якби моя воля, роботу цих поодиноких благодійників
виконували б належно профінансовані уряди.
Фонд Ґейтсів фінансує найсучасніші, експериментальні починання,
яких не можуть фінансувати держустанови на утриманні платників податків.
УТТАР-ПРАДЕШ, ІНДІЯ
Індія — дуже важливе місце для роботи нашого фонду.
Ми співпрацюємо з урядом,
який поділяє нашу мету зменшити нерівність і допомогти населенню.
Ми знали, що можемо вибрати людей,
які присвятили своє життя цим питанням,
активно їх фінансувати й ставити амбітні цілі.
Білле, щодо нерівності в Індії нам відомо,
що жінкам не давали рівноправного доступу до можливостей.
Одна з ключових програм, які запустив уряд,
це групи самодопомоги.
Це групи з 10–20 сільських жительок.
Мета — поінформувати учасниць, розширити їхній доступ до ринків,
доступ до банківських послуг.
Багато жінок відкривають малий бізнес.
На сьогодні залучено 90 мільйонів жінок.
Разом вони заощадили шість мільярдів доларів.
Чому ти взяла кредит?
На ферму.
Якщо нам вдасться й надалі підтримувати таку діяльність,
ми можемо створити від 50 до 75 мільйонів робочих місць
у селах Індії в найближчому майбутньому.
-Ми жінки Індії. -Ми жінки Індії.
-Ми не квіти, а вогняні іскри. -Ми не квіти, а вогняні іскри.
Ми маємо казати вголос, що досі існує жахлива нерівність,
і ми досягли неймовірних зрушень у цьому питанні.
Нам так добре відомо про негативні явища,
що людям часто здається, ніби світ сходить на пси.
Тому я часом наголошую:
«Заждіть-но. Не треба забувати про наші успіхи
і неймовірний прогрес, якого ми досягли».
10 ЖОВТНЯ 2023 РОКУ
Сьогодні настав початок кінця мінімальної зарплати в Чикаго.
Тридцять шість за.
Кілька годин тому міськрада підтримала скасування цієї системи.
Рішення прийнято.
Тоді вперше за 22 роки діяльності
ми побачили, що більшість законодавців
справді вирішила підтримати робітників.
Чиказький законопроєкт означатиме, що працівники зможуть себе прогодувати,
а використання держдопомоги знизиться.
Ось чому це такий поворотний момент.
Це відбувається на всіх рівнях, від високооплачуваних акторів
до ресторанного персоналу з найнижчими ставками.
Люди відстоюють себе й вимагають більшого.
Що це означає?
Можливо, це кінець низькооплачуваної роботи
у її теперішньому значенні.
Якщо взяти до уваги тяглість цих питань…
стає зрозуміло, що нерівність не є статичною.
У 1964 році, коли адміністрація Джонсона почала війну проти бідності,
Через десять років межа бідності зменшилася вдвічі проти 1960 року.
Ситуація змінилася на краще.
Попри всі перешкоди досягнути вдалося багато,
тому що звичайні американці
тиснути на законодавців, підносили це питання перед громадськістю.
Отже, найкраще, що ми можемо зробити, аби покінчити з бідністю,
це згуртуватися й висунути свої вимоги.
Ця мета потребує й вимагає уваги
найрозумніших людей у світі й найвпливовіших людей у світі.
Не лише активістів на місцях, але й таких мільярдерів, як Білл Ґейтс.
Я покладаю великі надії на наступні 20 років,
коли ми витратимо всі ці гроші.
Майбутнє принесе численні інновації,
і жодна з них не обмежиться лише елітою.
Переклад субтитрів: Софія Семенко