Vi välkomnar er från ringside till ännu ett härligt huvudnummer.
Nu kör vi!
Tro mig, Dr. Jerry Graham är ingen favorit på den här arenan.
Vi har alla favoriter som barn.
Min favorit var Dr. Jerry Graham.
Han var inte läkare.
En stor kille med blonderat hår
som tände en cigarr med en hundradollarsedel.
Jag känner inte till någon
som kan få lika många fiender som Dr. Jerry Graham.
Han var en heel i våra termer.
Det kanske var därför jag gillade honom,
för jag gillade aldrig de goda.
Jag ville så gärna bli som han
att jag övertalade min styvmor att blondera mitt hår,
och jag lärde mig hans svassande gångstil.
Ja.
Han går inte. Han svassar fram.
Han tog mig under sina vingar.
"Vill du åka med, grabben?" Om jag ville.
Han hade en cabriolet från 1959.
Jag satt i passagerarsätet.
Han tutade genom korsningar oavsett om det var grönt eller rött,
och jag tänkte: "Så här vill jag leva mitt liv."
Han var så bombastisk.
Så aggressiv.
Hans hybris och karaktärsdrag,
det var den jag ville vara.
I JANUARI 2024 AVGICK VINCE McMAHON FRÅN WWE EFTER ANKLAGELSER
GÄLLANDE SEXUALBROTT, MISSHANDEL OCH MÄNNISKOHANDEL.
FLERTALET AV FÖLJANDE INTERVJUER,
ÄVEN DE MED VINCE McMAHON,
FILMADES INNAN ANKLAGELSERNA BLEV KÄNDA.
Michaels? Driver du med mig?
Försöker du slå Bret Hart med en sharpshooter?
Ring i klockan!
I Survivor Series i Montreal
räknas Bret Hart, "The Hitman," ut av Vince McMahon.
Ett bråk följer.
Den mest kontroversiella kampen i wrestlingens historia.
Montreal Screwjob.
Det var så galet overkligt.
Det orsakade totalt kaos inom branschen.
Den underjordiska världen, det som nu är internetvärlden,
fick tag på insiderinformation,
och det spred sig som en löpeld.
Man kunde se folks reaktioner
på något de inte borde ha känt till.
Fansen visste att Vince lurade Bret Hart,
vilket var väldigt oprofessionellt enligt reglerna för wrestling.
Det finns alltid två sidor,
men de flesta tog inte Vinces parti.
Montreal Screwjob fick mig som kanadensare
att hata Vince.
Vince försökte förklara sig i tv,
men han gjorde inget gott intryck.
Bret grävde sin egen grav.
Jag känner ingen sympati för Bret.
"Bret grävde sin egen grav"-talet
blev början på en tid
där verkligheten vann över fantasin, och vi började sudda ut gränsen.
Och här kommer Vince McMahon till en uppretad...
De buar ut McMahon!
Vad händer? Vi är strax tillbaka!
Det ledde till en massa negativ uppmärksamhet.
Jag tänkte: "Varför inte göra det till nåt som är bra för affärerna?
Använd dig själv som karaktär."
Den här publiken gillar inte Vince.
Jag har alltid velat uppträda,
men pappa släppte inte in mig i företaget, och än mindre det.
Det var inte det jag ville göra, enligt honom.
Men det ville jag verkligen.
Det kändes naturligt när det skedde.
Ni måste visa lite respekt.
Vid den tidpunkten
skapade Vince McMahon karaktären Mr. McMahon,
den elaka chefen,
och det skulle komma att förändra hela företaget.
Låt oss prata om företaget och utmaningen du fick från WCW.
Om jag tittar på tittarsiffrorna för januari under en vecka,
så är WCW nummer ett, nummer två, nummer fyra och nummer sex.
Ni är nummer 18.
Under hela 1997 låg WCW långt före,
och deras produkt var bättre, så de dominerade branschen.
Så lär det vara under en överskådlig framtid.
Bret Hart!
BRET HART TUNGVIKTSMÄSTARE WCW
När Bret Hart gjorde övergången till WCW,
om man lägger listorna sida vid sida på ett papper,
var WCW i en mycket bättre position än WWE.
Jag ville dominera och vinna,
och om WWE gick i konkurs i processen
så hade det varit trist, men jag hade inte mått dåligt.
Vad är det här?
Han är verkligen udda.
Där har vi det! Vad är det?
I åratal var vi fast med en väldigt ung publik,
medan WCW
hade en publik på mellan 18 och 34 år
och de gjorde fräcka grejer.
Vi fick stryk i 83 veckor,
det knäcker ens självförtroende och förstör ens psyke.
Men man inser också att man måste göra nåt annorlunda.
Vi skulle halka efter om vi inte ändrade något.
Du har att göra med tevebolag
och med folk på tevebolagen,
som kollar på en och säger: "De har bättre tittarsiffror än er,
och jag ser våra talanger i deras show. Vad händer?"
Man lyssnar på publiken och man känner det.
Det är dags för förändring.
Det var dags att ta ett steg till och utvecklas.
När jag började jobba med Vince
var det krig mellan de två franchisetagarna.
Det blir jag och du i ringen, McMahon.
Så Vince bestämde sig för att bli känd för att testa gränserna,
att vara djärv och lite galen.
Och Vince gjorde en intervju
om det nya sättet att producera WWE-innehåll.
Vi på WWE tror att ni, publiken,
är trötta på att få er intelligens förolämpad.
Vince retades med allt nytt som var på väg.
Jag tänkte: "Strunt samma.
Ni kommer med en version av Doink the Clown
och nån elak tandläkare, och fortsätta med det ni gör."
Jag visste inte att Vince fattade beslutet
att skapa Attitude-eran.
Föddes Attitude-eran i ett specifikt ögonblick?
Ja, det gjorde den.
Här kommer han!
En kväll var Vince inte på inspelningen.
Då kom Shawn Michaels ut i cykelbyxor.
Precis innan han gick ut tryckte han ner en strumpa i byxorna.
Gasbinda. Ingen strumpa.
Det var gasbinda som jag hade lindat ihop.
Och jag studsade runt och rullade på höfterna och sånt.
Vince ringde mig nästa dag
och berättade hur oprofessionellt det var och gav mig 10 000 dollar i böter.
Jag sa: "Okej, men titta på det och säg att det inte är roligt."
Om vi pratar om "underhållning" så var det underhållande.
Det var en av sakerna som fick oss att prata om
att det var rätt riktning.
Man kan ha respekt för det här jobbet,
men man behöver inte låtsas att det inte är konstigt.
Jag lyckades slippa undan att betala mina böter.
Vince var arg,
men tre eller fyra veckor senare
pekade Vince på honom och sa: "Shawn Michaels. Det är attityd.
Han har attityd. Vi behöver mer attityd."
Så föddes Attitude-eran.
Attitude-eran var en förvandling som bara skedde.
Vi ändrade hur vi presenterade vår produkt.
Vi blev lite ihärdigare. Vi blev lite snuskigare.
Vi blev lite råare.
Folk säger: "Attitude-eran. Det var där allt började."
Små saker skedde med tiden.
Vi är D-Generation X!
- D-Generation. - Gör ni regler, bryter vi mot dem!
D-Generation X är vad vi skulle kalla en falang inom sportunderhållning.
De var en utlöpare till The Kliq.
De var anti-auktoritet,
och det var nåt med anti-auktoritet vid den tidpunkten
som verkligen tilltalade fansen.
Om det var en del av fiktionen eller verkligt, det visste man inte.
- Nu går ni för långt! - Och sen...
Men man kunde inte titta bort.
När Shawn och jag började med D-X...
Det mesta vi sa och gjorde
fick Vince att säga:
"Gör ni det igen, så får ni...
De hotar med att ta bort sändningen."
Men vi stod där bak och folk var som galna.
Sedan kom ögonblicket då allt förändrades.
"Det funkade. Gör det igen."
En kampbehå.
CENSURERAT
Herrejösses!
Till slut ändrade vi narrativet
så att det inte längre passade en 12-årig publik.
Det hamnade i segmentet 18-34-åriga män.
När dörren öppnades gick jag rakt igenom den,
eftersom det funkade.
Det handlade bara om att fylla arenor.
Vi gjorde det som krävdes för att bli de bästa.
Attitude-erans största stjärna var Stone Cold Steve Austin.
Om du kliver in i ringen med Steve Austin
så kommer jag att spöa dig. Så enkelt är det.
Han var nåt helt nytt i branschen.
Grov i mun, ett råskinn, en grovarbetare, en tuffing från Södern.
När jag började med wrestling
hade jag ingen aning om hur framgångsrik jag skulle bli.
Jag visste inte hur långt
en trashank från Victoria i Texas kunde gå.
Låt mig presentera...
Steve Austin jobbade för WCW innan han kom till WWE.
Han fick sparken från WCW och hamnade hos ECW.
Det är indie-organisationen
inom wrestlingen.
När jag kom till den organisationen
fick jag mig en rejäl ögonöppnare.
Det här är extremt!
Det här är ECW:s arena.
ECW var en nödvändig splittring
inom wrestlingen och sportunderhållningen.
Inga regler, inga bestämmelser.
En testosteron- och adrenalindriven,
alla-grepp-är-tillåtna, det-här-kan-inte-vara-lagligt,
vad-fan-är-det-jag-ser-atmosfär.
Det var en mosh pit.
ECW var en galen utbrytargrupp
som lockade en nischad publik.
Det var... väldigt ovanligt.
Jag uppskattade initiativet och mannen bakom det.
Det finns ingen jävla organisation...
...som ECW i världen idag!
Vince såg alltid alla andra
som ett matarsystem till den stora ligan WWE.
Vi skulle inte få ha kvar Steve så länge,
men vi skulle göra det bästa
av den tid han jobbade i ECW.
Vi röjde stor framgång på kort tid,
och tillslut fick Vince upp ögonen för mig
och då gick jag till WWE.
Stone Cold Steve Austin. Jag älskar det, McMahon.
Jag blev Stone Cold Steve Austin
och jag blev en skitsnackande jävel från södra Texas.
Det blev underhållande,
och folk började ogilla mig, vilket vi utnyttjade.
Vid den tiden...
...visste alla att Triple H skulle vinna King of the Ring.
Men Triple H straffades för det som hänt i The Garden.
Jag hörde Vinces röst bakom mig. Han sa: "Har du tid?"
Jag sa: "Jag antar det. Du är chef."
Han sa: "Du kommer att vinna King of the Ring om två veckor."
...King of the Ring-turneringen...
När vi kommer till matchen så ska jag möta Marc Mero först.
Under matchen sparkar han mig på munnen så att läppen spricker.
Jag fick åka till sjukhuset och sy 14 stygn.
När jag kom tillbaka sa Michael Hayes:
"Du ska möta Jack "The Snake" Roberts i finalen
och Jake gjorde just ett inslag om dig.
Kraften ovanifrån sträcker sig ner och lyfter upp mig.
Jag kom genast på Austin 3:16,
för om man tittade på amerikansk fotboll
så hade de skyltar med Johannes 3:16 i målområdet.
Jag gick ut och drog igång matchen med Jake.
Du är patetisk!
- Där kommer det! - Där kommer det!
Ett, två, och han har honom!
Stone Cold Steve Austin...
Jag gick till mikrofonen...
och jag började förolämpa Jake.
Du sitter och trummar på din Bibel och ber dina böner,
och det har inte tagit dig nånvart.
Snacka om dina psalmer, snacka om Johannes 3:16.
Enligt Austin 3:16 spöade jag skiten ur dig.
Jag tänkte: "Herregud. Säg att han inte sa det där.
Det lär inte gå hem i bibelbältet."
Dra åt helvete.
Sedan fortsatte jag prata,
och jag hörde Vince i bakgrunden, för han kommenterade,
och jag sa: "Jag behöver en slutkläm."
Och från ingenstans sa jag:
Det var lysande.
Det förändrade vem han var
och uppfattningen om hans karaktär.
Kvällen efter såg man skyltar med "Austin 3:16" överallt.
Austin 3:16 tog över, och det var helt otroligt.
När Monday Night Wars började och vi tappade tittare
så förstod vi varför ett tag, för de hade en häftig show.
Det var nytt och de hade bra talanger
och coola historier.
Men när vi började öka, tyckte vi att vi hade en bättre show.
"Det måste vara fel på siffrorna.
Nån måste muta nån. Vår show är bättre."
Vid den tidpunkten minns jag att Vince sa:
"Vi måste göra nåt åt det här.
Vi måste få många tittare
och göra nåt stort med WrestleMania."
Och det gjorde vi.
Nu vill jag presentera för er...
...en man som helt enkelt är...
...den elakaste mannen på planeten!
Mina damer och herrar, "Iron" Mike Tyson!
Jag fick ett samtal. "Du kan aldrig tro vad de ska göra."
Jag tänkte: "Jaja."
Jag låg så långt före honom. Jag var arrogant.
Han sa: "De tar in Mike Tyson."
Då var jag inte så kaxig längre.
Idén att ta in Mike Tyson kom från Vince,
och Shane McMahon var väldigt involverad.
Vi ville ha en stor personlighet,
nån som var väldigt känd som kunde vara med i WrestleMania,
och det fanns ingen större än Tyson då.
Han hade kommit ut ur fängelset tre år tidigare.
Med tanke på Mike Tysons bagage från 90-talet...
var det inte riskabelt för WWE att investera så mycket i honom?
Han hade inte gripits för våldtäkt än när vi gjorde det.
- Eller hur? Hade han det? - Jo.
Mike är kanske inte allmänt godkänd nu,
men hans image är bättre nu än den var vid den tidpunkten.
Wrestling på den nivån handlar om att väcka känslor.
Känslor säljer biljetter.
Och det måste inte vara positiva känslor.
Jag vill särskilt tacka Mike Tyson
för att han drar till sig så mycket media.
Tyson på pay-per-view var en stor grej.
Mike skulle vara gästdomare
när Stone Cold Steve Austin mötte Shawn Michaels.
Det är Mike Tyson, ett av de största namnen inom sport.
Man var tvungen att vara blind för att inte se Steve Austin var het.
Om du bråkar med mig på WrestleMania
ska jag golva dig så hårt
att du aldrig vill komma tillbaka i ringen igen.
Och så är det.
Även om WCW låg lite före vid den tidpunkten,
så var det på väg att bli tuffare.
Det blir inte större än så här. Det här är vad wrestling handlar om.
Det handlar om att förtjäna chansen
att vara huvudnummer på en WrestleMania.
- Se upp! - Det är över!
Se upp!
Se upp, Mo! Herregud.
Shawn hade väldigt ont i ryggen under WrestleMania 14,
så den matchen var inte minnesvärd.
Michaels satsar på en spark. Austin... Han gör det! The stunner!
Mike Tyson in!
Austin är mästare...
Matchen var inget att skryta om.
Jag tittade på Vince efteråt och han sa:
"Steve, oroa dig inte. Det är nu det börjar."
Jag vill gratulera
den nya World Wrestling Entertainment-mästaren,
som har attityd, utan tvekan.
Inte en som vi här på WWE nödvändigtvis uppskattar.
Karaktären Mr. McMahon blev i alla fall en riktig grej
efter historien med Mike Tyson.
Vince, håller du på att bli en skurk?
- Jag har alltid varit en god kille. - Men de buar åt dig.
- Jag kommer alltid att vara god. - Okej.
WWE:s ägare Vince McMahon tar sig till ringen.
Ärligt talat, det var inte direkt varma applåder.
Vid den tidpunkten
var en fejd med Stone Cold Steve Austin på väg att dra igång.
Det skulle leda till ett bråk mellan dem
som kom att förändra hela företaget.
Ingen säger åt Stone Cold Steve Austin vad han ska göra, särskilt inte McMahon.
Och så är det.
Allt det bygger på att sudda ut gränserna mellan verklighet och fiktion.
Man måste förstå vilken makt nån som Vince McMahon har, kontrollen...
Du har den excentriske miljardärsbossen Vince McMahon,
och så har du Stone Cold Steve Austin som är emot systemet,
och de var perfekta för varandra.
Jag tänker fanimej sparka dig!
Herregud!
Han försökte hålla mig nere och kontrollera mig,
och jag försökte trotsa systemet.
Era dumma jävlar. Ni har inte stake
att sparka Stone Cold Steve Austin.
I alla andra eror är jag en skurk på grund av det jag gör och säger.
Du är patetisk. Du är så patetisk...
Men jag var killen som förde in gråzonen till wrestlingen.
Den brukar vara svartvit när det gäller kärlek och hat.
På min tid fanns det en god kille och en ond kille.
Vince Jr introducerade den onda och den ännu värre.
Det fanns inga goda killar längre.
Samhället hade blivit tuffare då.
Samhället hade mer attityd på den tiden.
Det tvingade oss att skapa karaktärer
som passade in i gråzonen i mitten.
Fansen ville inte se goda killar längre.
Ingen ville se en god kille, inte ens på film.
Titta på tv-spelen och wrestlingbranschen.
Vi vänder oss till dem vi har framför oss.
Man drar nytta av det.
Då tjänar man pengar.
Vince ville ha en del av de pengarna.
Vi sätter inte alltid trender, utan vi försöker följa dem.
På den tiden var det vilda västern.
Stone Cold Steve Austin är lika rå som han är elak.
Han är det största namnet inom wrestling
och han dyrkas av sina fans.
Han krossar en ölflaska om han vill.
Han pekar finger om han känner för det.
Åh nej!
Vissa av oss älskar att se skurkarna vinna.
Kanske den delen av oss som inte gillar att vi måste uppföra oss.
Man får inte knuffa folk.
Man får inte förolämpa folk.
Stone Cold pucklar på bossen!
Folk lever sig in i den sortens historier
och skulle gärna slå sina chefer på käften.
Jag fick chansen att göra det bokstavligen och bildligt talat
varje måndag på Raw.
Se upp! Austin golvar McMahon igen!
Jag tror att fansen reagerade starkt eftersom han är en så stark karaktär.
Han är så överdriven. Han är extrem.
Han är lätt att hata, och att älska, men framförallt att hata.
Mr. McMahon är på toppen.
Så alla som inte är i toppen
hatar killen i toppen.
Han har en hel samling Corvetter.
Vince går förbi i sina skräddarsydda kostymer.
Vad ska man gilla?
Han är lätt att hata.
Ta bort micken! Det är min mikrofon. Jag äger micken! Jag äger kameran.
Stäng av den!
Och han blev den mest hatade karaktären i branschens historia.
Skitstövel!
Mr. McMahon är förstås en karaktär som kommer från Vince McMahon,
en karaktär som jag kunde relatera till när jag växte upp.
Jag var utfattig när jag växte upp.
Jag gillar inte rika människor,
för jag träffade folk som ansåg sig vara bättre än mig
för att de hade "mer pengar".
Det kändes som om man inte var nån alls. Man var en nolla.
Man lär sig saker av det.
Jag kunde slåss på den tiden, och jag älskade att slåss.
Om man kunde göra det bra så var man nån.
Jag var bra på att slåss, men de sa:
"Du slogs inte renhårigt! Du fuskade!"
"Och? Jag vann."
Vad fan är det med dig?
Så med min karaktär, Mr. McMahon,
kunde jag spela nån som skrämde folk, för det var så jag växte upp.
Jag trodde att rika personer var så. De försökte skrämma en.
Du ska få!
Jag kan spela en arrogant person som gör sig märkvärdig,
och en översittare.
Det är inte mitt fel att jag har tjänat miljarder!
Det var lätt att komma in i karaktären,
för jag visste vad jag ogillade.
Vissa är rika, men det är inte ni.
Han vet hur man manipulerar en publik
lika bra eller bättre än nån annan som gjort det.
Jag är en typisk Texas-bo.
Jag älskade känslorna.
När man manipulerar publiken och de buar åt en,
då vill man väcka den där passionen och känna den.
Man är inte rädd för den. Man välkomnar den.
Så här tycker jag om Texas.
Vilken härlig känsla.
Vince var en mästare på att få folk känslomässigt engagerade.
Känslor säljer biljetter.
Det är känslor.
Om man trycker på knappen så att man får känslor från folk,
då glömmer de var de är. De är inte på bio eller arena.
De tittar på dig. Det är en mot en.
Då vet man att man har dem.
- Njut av det, Mr. McMahon. - Jag minns var jag var...
Det är lätt att uppträda. Att vara sig själv är svårare.
Vilka likheter har du med Mr. McMahon?
- Karaktären Mr. McMahon med mig? - Ja.
Inga alls.
Mr. McMahon är en förlängning av Vince McMahon,
men helt överdriven.
Skillnaden mellan Mr. McMahon och Vince McMahon...
...är nog inte så stor.
Exakt samma person.
Ingen större skillnad.
Karaktären Mr. McMahon är egentligen bara Vince.
Han säger nåt annat, men Mr. McMahon är Vince.
Många av klippen och utfallen som andra fått uppleva,
har jag råkat ut för i verkliga livet.
"Så skulle jag aldrig säga."
Jag sa: "Jo. Du sa det till mig."
Bruce hävdade att han har råkat ut för Mr. McMahon
i verkliga livet.
Jag brinner för vår verksamhet,
och ibland är den passionen lite översvallande.
Så jag kan nog gå för långt ibland.
Karaktären Mr. McMahon är ganska lik mannen Vince,
men väldigt överdriven.
De bästa rollfigurerna i wrestling
är killar som överdriver sina egna karaktärsdrag.
Det ni såg av Stone Cold var mina överdrivna drag,
samma sak med Vince.
Bra fiktion
ligger på den lustiga gränsen mellan verklighet och berättande.
Vince älskade att sudda ut gränsen mellan fakta och fiktion.
Många har genom åren blandat ihop
min karaktär på tv och den jag är.
Det brukade störa mig. "Jag är inte sån."
Men det spelar ingen roll vad jag vill eller hur jag vill uppfattas.
Det är så här jag blir uppfattad.
Perception är verklighet.
Man kan inte ändra vad folk tycker om en.
Dubbelfingret!
Det är rent hat som driver Mr. McMahon!
Dynamiken mellan Austin och McMahon var löjligt bra.
Man kan hävda att det är den bästa fejden i wrestlingens historia.
Stone Cold Steve Austins popularitet och Stone Cold mot Mr. McMahon
resulterade i höga tittarsiffror för WWE.
Det bröt WCW:s övertag som pågått i 83 veckor,
och slutligen, som en tsunami, tog över wrestlingbranschen.
Det var otroligt hett.
Nu låter jag självgod och som en arrogant skitstövel, men...
Vince tog vår formel och bestämde sig för att köra på den,
men han skulle förbättra den.
Och det gjorde han.
Det var så många saker vi gjorde i WCW som WWE sedan kopierade.
D-X var helt taget från nWo.
Karaktären Mr. McMahon kom från den ondskefulla Eric Bischoff,
den onde chefen.
Kom igen, Vince. Du måste erkänna att du stal den.
Du gjorde den bättre.
Men vem gjorde den först?
Om Eric Bischoff tror att han spelade skurken före mig...
Okej. I så fall spelade han inte lika bra.
Så, kul för honom.
WWE skulle oundvikligen vinna.
Vince McMahon är en tävlingsmänniska och en fighter,
och han hade gjort vad som än krävdes för att vinna.
Jag hamnade på efterkälken. Jag fokuserade inte på det kreativa.
nWo-grejen hade några år på nacken.
Det var inte nytt längre.
Saker som pågick i WWE med Mr. McMahon och Steve Austin och andra
var nytt och fräscht.
Det fick publiken att byta kanal och kolla vad de gjorde.
Erics stora misstag var att han tänkte:
"Eftersom jag ligger före så kör jag på med samma killar,
och behåller övertaget."
I wrestling har alla en utgångstid och man måste skapa nya stjärnor.
Vince försökte göra det för att han var tvungen.
Och så är det, för Stone Cold sa det.
Vince hade tur. Austin blev en enorm succé.
Sen kom Dwayne "The Rock" Johnson.
Känner ni vad The Rock kokar ihop?
Mina damer och herrar, vi välkomnar en av de snabbaste stigande stjärnorna
i wrestlingens historia, The Rock.
Vi börjar med din bakgrund.
Du presenterades som en del av ett wrestlingarv...
Min morfar var High Chief Peter Maivia.
Han var på många sätt
ansvarig för att sätta ön Samoa
och samoanska idrottare på kartan.
Från ön Samoa,
High Chief Peter Maivia!
Min morfar brottades för Vince McMahon Sr.
Min pappa började på 80-talet,
Rocky "Soul Man" Johnson, och han blev, ihop med Tony Atlas,
de första svarta Tag Team-mästarna.
The Rock gör allt som sin pappa.
Han går som han, klär sig som han.
Man kunde tro att det var Rocky.
Jag träffade Vince McMahon Jr. när jag var 11 år.
"Trevligt att träffas," gav mig ett fast handslag,
såg mig i ögonen. Jag glömmer det aldrig.
Här har vi en nykomling
som har gjort sig ett namn på sistone.
Jag pratar om Rocky Maivia.
Vi marknadsförde honom
som en tredje generationens kille som man kommer att älska.
Han kommer att bli fenomenal.
Första tredje generationens superstjärna.
Vi körde ner honom i halsen på dem.
Aj, aj. Man hör dem skandera...
Rocky suger!
De hatade honom.
Många i publiken
tyckte att han hade åkt in på en räkmacka.
Och oavsett hur hårt Dwayne jobbade i ringen,
så började folk bua ut honom.
Jag är trött på att höra om Rocky Maivias farsa. Vem bryr sig?
Rocky suger!
Fansen hatade The Rock för att WWE sa åt oss att älska honom.
Det var först när han blev heel
och konfronterade dem med buandet
som fansen började älska honom.
Vi är Nation of Domination!
Nation of Domination var en falang baserad på stolthet över att vara färgad
och att inte hållas nere av auktoriteter.
Den nyaste medlemmen i Nation of Domination, Rocky Maivia!
Jag pratade med Vince och sa:
"Jag skulle gärna berätta
varför jag går med i Nation."
Och han sa: "Det går bra."
Jag har tre ord: "Dö, Rocky, dö."
Det är tacksamheten jag får från er skitstövlar.
"Det handlar inte om svart eller vit. Det handlar om respekt.
Det handlar om att jag spöar er."
Det handlar inte om min hudfärg. Det handlar om respekt.
Ibland händer något i våra liv
där det sker en omställning och ett klick.
Då tänker man: "Det finns en hel del att hämta här."
Rocky Maivia gör många saker, men "suger" är inte en av dem.
Och pang, inom en månad blev jag företagets mest populära heel.
...om ni känner lukten av det The Rock kokar ihop.
Jag pratade med Vince och han sa:
"Jag ska göra dig till WWE-mästare."
Sharpshooter...
Sharpshooter!
McMahon sa åt dem att ringa i klockan!
Jag sa: "Det här är stort.
Jag blir den första färgade världsmästaren i WWE."
Han sa: "Jag vet. Men jag ser inte sånt."
Vinces inställning var, och det här vet jag helt säkert:
"Jag bryr mig inte om din hudfärg. Du kan vara svart, grön och lila.
Du kan vara en enhörning, vad mig beträffar.
Så länge du drar in pengar så blir du världsmästare."
Det handlar inte om hudfärg. Det är inte rasism, det är affärer.
Han ser inte svart. Han ser inte vit.
Han ser bara grönt.
För de som tittade på WWE på den tiden var Attitude-eran en unik period.
Vad man än kunde föreställa sig, kunde vi göra.
Och det gjorde vi.
Här! Jösses! Herregud!
Kolla där!
Aj då! Hon har den där... Kolla vad som hände!
Attitude-eran. Det var en rörelse.
Överallt såg man texten 3:16
och DX.
Man såg The Rock.
Alla var med på det.
De var väldigt populära. Deras produkter fanns överallt.
De påverkade alla delar av kulturen.
Vi ska få besök av några storstjärnor från WWE.
Mina damer och herrar, The Rock!
Bjöd ni in The Rock för att tala på republikanernas konvent?
Välkomna den fantastiska Triple H.
Många som var med under Attitude-eran gick från:
"Jag är en snubbe på teve som blir igenkänd ibland,"
till... att man inte kunde gå nånstans.
Det blev helt galet.
De tjänar mer nu än vad de gjorde,
men de var som populärast då.
Det är 90-talets stora underhållningsfenomen.
En global miljardindustri,
skyhöga tittarsiffror,
en slags sport
som lockar fler tonårskillar att titta
än Monday Night Football eller World Series Baseball.
Folk minns den perioden med värme,
för då var wrestling stort hos allmänheten.
Ur en ren marknadsföringssynpunkt
var deras produkt fantastisk. Den tilltalade folk.
Moral är moral, men det föll inte i god jord hos alla.
En sanning gällande wrestling är att miljontals fans strömmar in.
Men branschen måste hantera svåra frågor
som ibland gäller våld och sexuellt innehåll.
Promotorerna får dig att tro att det är familjeunderhållning.
Men om du aldrig har varit på en show eller sett en på tv, kolla.
Du lär få en chock.
Som wrestlare vill man få en så stor reaktion som möjligt,
och man ser att dessa saker får större reaktioner än nåt annat.
Då tänker man att man ska vara vågad.
Jag har två ord till er.
"Sug mig!" Ja!
Det var roligt och väldigt fritt.
Men det finns mycket på nätet som man kan titta på, där jag tänker:
"Hur kom vi undan med det där?"
Välj ett av de här ludren.
JAG VILL SE DVÄRGAR
Kritiker säger att WWE helt har tappat sin finkänsla.
Ingen har varit mer kritisk mot McMahon
än New York Posts kolumnist Phil Mushnick.
De visste att de kunde komma undan med allt.
Inte vad som helst, allt.
Och de tänjde gränserna så mycket de bara kunde.
Vi ska gå lågt, och sen lägre.
Och sen går vi ännu lägre.
Det var kanske en avvikelse från det vi gjort tidigare,
men det var ändå familjevänligt.
Ingen blev dödad.
LEVANDE BEGRAVD
The Rock ligger i kistan!
Det var ingen våldtäkt.
Kom ut, din jävla våldtäktsman!
Inga knivar eller vapen eller nåt sånt.
Bevittna en simulerad kastreringsscen.
Det är fortfarande familjevänligt,
kanske för en familj med äldre barn, men inte för små barn.
De sände dubbla signaler. De sa att de inte vände sig till barn,
men deras publik var barn.
Vissa sa:
"Det är ert ansvar att inte vara dåliga förebilder."
"Vi marknadsför inte till barn längre."
Jaja.
De riktade sig främst till unga killar.
Actionfigurer, dockor.
Det är inte vuxna som vill ha dem.
De är för 8-10-åringar.
Barnen älskade verkligen Attitude-eran.
- Sug mig! - Sug mig!
De såg nåt som de kanske inte skulle se.
Attitude-eran lockade nog barn på många sätt.
Hade jag låtit mina barn titta på det? Ja, troligen.
DR. BRIAN O'CONNELL - REKTOR
Det är ett rikstäckande monster som måste stoppas.
Rektorn har rätt till sin åsikt.
VINCE McMAHON VD FÖR WWE
Jag har rätt till min.
Vi vill verkligen att föräldrar och alla andra
utövar sin rätt att välja.
Jäklar, det här är USA. Lev i din värld.
Gillar du oss inte, byt kanal. Titta inte på oss.
Det var jag som gick ut och sa:
"Säg inte att vi ska uppfostra era barn. Uppfostra dem själva.
Om de påverkas av teve är det ert fel."
Nu har jag en dotter...
Ibland kunde vi nog ha varit mindre stötande
mot våra kvinnor.
Ropen ska skalla, låt kläderna falla.
Jösses!
Vi fortsatte att gå över gränsen när det gällde smakfullhet.
Många tvivelaktiga saker.
Du passar bra på knä, Chyna. Det ser nästan naturligt ut.
Det var sanslöst utnyttjande av kvinnor,
men vi hade en manlig publik.
Att tonårskillar fick se kvinnor på det sättet
var väldigt lyckat rent marknadsföringsmässigt.
Kvinnorna sågs inte som wrestlare under Attitude-eran.
Ögongodis. Det var det de var då.
Sable var den första divan inom WWE.
Hon visste exakt vad hennes roll var.
Hon kallades för Sexy Sable,
men hon bidrog till showen även rent idrottsligt.
Det förbises ofta, för det var inte normalt,
det var inte det kvinnor gjorde.
I slutet på 90-talet hade vi Jerry Springer.
När man trodde att man sett allt, så blev de onda ondare.
Det var ett rent haveri.
Howard Stern var populär.
Jag vill sätta på Bonnie, Jill och Brandy.
Attitude-eran speglade det som hände i världen.
Samhället var mycket mer sexualiserat, och vi speglade det på alla sätt.
Vissa av sakerna...
Jag vet inte om nån skulle föreslå matcher i behå och trosor idag.
Det var det som visades på teve då.
Vince McMahon var en del av sin tid.
Skillnaden var att han hade en position
där han förstärkte de tendenserna
istället för att utmana dem eller omvandla dem till nåt annat.
Vi följde bara det som hände i underhållningsbranschen.
Den första kvarten på bästa sändningstid,
de högsta siffrorna i det segmentet utgjordes av kvinnor.
Mycket högre än vissa av de största matcherna.
Vi ansåg att vi behövde vara fräcka,
för det var så det på teve då.
Och det här är live-teve,
och Vince kan inte göra ett skit åt det här.
Vi ville ge vår publik det de ville ha, och det gjorde vi.
Ibland gick vi kanske för långt.
Nu kan man se tillbaka och säga att det var galet.
"Så borde ni aldrig ha gjort,"
eller: "Det där var olämpligt."
Det var det.
Och... Vem är värst? Killen som gjorde det eller de som älskade det?
Jag vet inte.
Välkomna till War Zone! Jag är Jim Ross.
Jag har James Cornette med mig här vid ringside.
Ägaren till WWE är på väg hit...
OWEN ÄR EN IKON
Owen Hart,
jag beordrar dig att inställa dig i ringen...
GE OWEN TITELMATCHEN
...på en gång.
Där är han.
Kommer vi att se honom inställa sig för tjänstgöring eller ett bråk?
Efter problemen med Bret, hade jag ett möte med Owen.
Jag frågade om han ville stanna med oss eller ge sig av med Bret.
Han sa: "Jag vill stanna."
Det är dags att göra det jag måste göra,
och det är att stanna här på WWE!
När jag gick till WCW och Owen stannade var inget sig likt längre.
Han trodde att jag var arg.
Men jag kände sympati för Owen,
och det var en tråkig situation han hamnade i.
Owen hade inget med mig eller Vince att göra,
men han fick betala för det.
De förödmjukade hans karaktär
så ofta de kunde för att hämnas på mig.
Hypotesen att vi skulle göra nåt mot Owen
för att Bret lämnade oss, visar bara på Brets ego.
"Verkligen? Varför skulle vi göra det?
Vi struntar i dig. Vi ska göra Owen till en stjärna."
Va? Vad är detta?
Så de gjorde en historia med honom
där de sa: "Du ska bli Blue Blazer igen,
och du ska vara en klumpig hjälte."
Den 23 maj 1999.
Kan du berätta om den dagen?
Det var Owen.
ÖVER GRÄNSEN
Vi tar er till en intervju tidigare ikväll.
INTERKONTINENTAL TITEL
Vi har problem.
Du har en stor match ikväll...
Vi sände live med en förinspelad intervju med Owen.
Vi skulle släppa ner Owen,
han skulle firas ner från taket.
Owen skulle flyga, så att säga,
som vi har gjort förut, från byggnadens takbjälkar.
Jag ser på intervjun
och hör någon säga: "Owen är i ringen."
Jag tänkte: "Vad fan gör han?"
Jag satt på ett flyg och jag kände nåt.
Jag slogs av en känsla
och jag sa: "Något hemskt har hänt. Jag känner det."
Mina damer och herrar, under direktsändning
kan mycket hända, och ibland är det inte bra.
Blue Blazer, som vi vet är Owen Hart,
skulle göra en spektakulär, superhjälteliknande entré från takbjälken,
men nåt gick väldigt fel här.
Tack och lov, för publiken, så var det nedsläckt då.
Så de såg det inte riktigt. Tack och lov.
När lamporna tändes såg de Owen i ringen
och sjukvårdspersonal som försökte rädda honom.
Vi undrade om Owen kunde ha överlevt.
Visst kunde han det?
Jerry Lawler är tillbaka.
King, jag upprepade för fansen att det inte är en del av showen.
Vi ska underhålla er och ha kul, men det här är ingetdera.
Nej. Det ser inte alls bra ut.
Jerry Lawler kom och sa: "Jag tror att han är död, Bruce."
Och jag sa: "Nej."
Jag sa: "Hur kan du ens säga så?"
Polisen bredvid mig drog mig åt sidan
och Vince var där. Han berättade att de dödförklarat honom.
Jag har det... beklagliga ansvaret
att berätta att Owen Hart har dött.
Owen Hart har avlidit till följd av olyckan här ikväll.
Jag var tvungen att fatta ett beslut
om vi skulle fortsätta.
Publiken på plats såg inte vad som hände.
Om de hade sett det så hade vi fått ställa in showen.
Han berättade inte för publiken. Jag tyckte inte att det var rätt beslut.
De kom för att se en show, de kom inte för att se nån dö.
Och jag är en affärsman.
"Okej, vi fortsätter. Vi fortsätter showen."
Först och främst, Owen Hart, jag ber för dig, kompis.
Jag med.
Val Venis, du har jagat de här pattarna.
Då ska du få veta en sak.
De är mina, och det har de alltid varit.
De borde inte ha fortsatt showen.
En av era kompisar dog precis.
Han dog i den här ringen.
Hans blod finns kvar där, och vi ska ut och slåss,
försöka uppträda för en publik som inte ens vet om det,
medan vi är förkrossade.
Du jobbar med underhållning,
och du lät underhållningen fortsätta
med Owen Harts blod kvar i ringen.
Är inte det respektlöst mot Owen Hart?
Det kom många negativa reaktioner
på huruvida vi borde ha fortsatt eller ej.
Wrestlarna som var där har berättat
att de körde min döda bror...
...förbi alla wrestlare och knuffade ut dem genom dörren
och sa: "Gå. Du ska in i ringen."
Bret uppfattade ju det här som en bror.
Han hade all rätt att kritisera vårt företag.
Om Vince McMahon hade tappat Shane McMahon från taket,
och han hade mosats mot mattan,
då hade han inte skrapat upp honom och kört nästa match.
Hade det varit jag, inte bara min son,
om det varit jag som "mosats på mattan," som Bret sa,
skulle jag vilja att de fortsatte.
Få ut mig därifrån och låt showen fortsätta.
Jag skulle göra det med mig, och än idag.
Det var väldigt svårt för mig att hantera på den tiden
för jag tänkte att de kanske mördade honom för att hämnas på mig.
Klockan 10:01 imorse
lämnade mitt ombud in en stämningsansökan
gällande min makes död.
Vi kom till en förlikning med Owens fru,
sedan fick vi reda på, vilket vi ansett hela tiden,
att det inte var vårt fel.
Tyvärr var utrustningen de använde defekt,
och tillverkaren visste att den var det.
Så vi stämde tillverkaren.
De utredde Vince och WWE under lång tid.
En polisman från Kansas City-polisen ringde mig
och sa: "Jag lovade dig att ringa,
och jag kan berätta att det inte skett nåt brott.
Det var en hemsk olycka."
När jag hörde det så tänkte jag: "Okej. Det var en olycka."
Jag tror att jag förlät Vince innerst inne.
Jag hade många skäl att vara osams med Vince,
men på en professionell nivå, och inte på en personlig nivå.
Tror du att det blir några förändringar efter det här?
Det hoppas jag verkligen.
ORDFÖRANDEN MR. McMAHON
Vi är inte emot wrestlingbranschen,
men vi är besvikna på vändningen som wrestlingen har tagit
de senaste två åren.
Det är synd att fansen har blivit vilddjur
som vill ha mer och mer hela tiden.
Då tänjde vi alla på gränserna.
- Se upp! - Herre...
Alla är villiga att göra det som krävs.
Ingen säger: "Jag vill inte göra det," eller: "Det är för farligt."
Men nån gång får det vara nog.
Han brinner! Släck honom!
Vi vill ge våra fans det de vill ha.
Vi går nog så långt vi kan just nu,
men vem vet vad som händer i framtiden?
Jävlar...
ÅR 2000 KOM MARTHA HART TILL FÖRLIKNING MED WWE.
ÅR 2003 KOM WWE TILL FÖRLIKNING MED TILLVERKAREN
TILL SELEN SOM ANVÄNTS I OWENS STUNT.
Undertexter: Sarah Wallin Bååth