World Wrestling Entertainments mester i kvinneklassen,
Wendi Richter!
Wendi Richter var mesteren, og alt var bra en stund.
Men Wendi hadde blitt et problem, så vidt jeg husker.
Alle kvinner i proffwrestling vil ha beltet mitt.
Jeg også, og jeg...
Da det var på tide å gi seg
og gi tittelen til noen andre, gjorde hun motstand.
Jeg sa: "Dette er showbusiness. Jeg skriver et manuskript.
Du holder mesterskapet mitt. Det er mitt, ikke ditt."
"Jeg gir det ikke fra meg."
"Nei vel.
Da skal jeg tvinge deg."
Dette er kvinnemesterskapet.
Publikum forventer en kamp.
Du vil ikke sparke noen i påvente av en kamp,
da ødelegger du for publikum.
Få kampen avgjort i ringen, som min far pleide å si,
og så ordner du opp.
Bjella har ringt, og tittelkampen er i gang.
Kampen var i ringen. Wendi var regjerende mester. Det var lett.
Et sted i denne kampen utnevnes Wendi til taper.
Jeg sa til dommeren: "Tell til tre."
Liten pakke. Pent utført.
Det var nære på.
Hva var det?
Dommeren sa "én", jeg løftet skulderen,
og han sa "to, tre", selv om skuldrene mine ikke var i matta.
Wendi Richter har mistet tittelen.
Det var en veldig smertefull kveld.
Drømmene mine ble fullstendig knust.
Jeg ble ydmyket, og det var på TV.
Jeg brydde meg ikke.
Publikum var rasende.
"Herregud, det var ikke rettferdig."
Jeg sa: "Livet er ikke alltid rettferdig, og jeg kjemper ikke rettferdig."
I wrestling sier man: "Det er ikke personlig, det er forretninger."
Og det er det Vince McMahon er. Han er forretningsmann.
Wendi kom tilbake etter kampen.
Hun så på meg, bøyde hodet og gikk ut.
Det var siste gang jeg så Wendi.
Men for meg var det ikke personlig.
Dette er forretninger, og jeg gjør alt for forretningene.
JUKS
Vince McMahon kom inn smilende med krage
i sin andre uke av rettsaken om salg av steroider.
I dag ble McMahon overskygget av sin tidligere stjerne, Hulk Hogan.
Mannen bak figuren kastet Spandex-buksene
og hoppet i ringen i tingretten
for å vitne med immunitet mot sin tidligere sjef, Vince McMahon.
Dette skulle bli hovedbegivenheten i påtalemyndighetenes sak mot McMahon.
Det var på tide å vitne. Jeg krysset rettssalen.
Da jeg gikk forbi, satt Vince McMahon der,
og vi var uvenner på den tiden.
Myndighetene mente dette var en perfekt mulighet for meg
til å gi Vince skylden
og gå amok i wrestlingverdenen.
Jeg gikk og vitnet, og jeg tror de ble sjokkerte.
Kryssforhøret, et maktgrep av forsvaret.
HOGANS VITNESBYRD
"Beordret eller ba Mr. McMahon deg aldri om å ta steroider?"
"Aldri." "Var det ditt eget valg?" "Absolutt."
"Antydet han at wrestlere burde bruke steroider?"
"Aldri", svarte Hogan.
En av de siste gangene jeg snakket med Vince, og det var flere måneder siden,
var noe av det siste jeg sa til ham: "Vi går opp sammen, og vi går ned sammen.
Ikke glem det."
Hva angikk Hulk Hogan i vitneboksen, var myndighetene overrasket.
Jeg så ansiktene på aktoratet.
"Det var ikke dette vi forventet." For Hogan støttet Vince.
- Visste myndighetene hva du ville si? - Nei, jeg sa det ikke.
Jeg sa: "Jeg sier det dere trenger."
Jeg sa det de ville høre, men jeg visste hva jeg skulle si. Sannheten.
Han solgte ikke steroider. Han ba ikke folk ta dem.
Alt de sa om ham, var ikke sant.
Han var utspekulert når det gjaldt
å gi myndighetene noe til en viss grad, men ikke det de ville ha.
De ville at noen skulle si: "Vince McMahon ba meg ta steroider."
De ringte til og med meg. De ba meg vitne mot Vince.
"Ba Vince deg om å ta steroider?" "Nei, jeg brukte dem før jeg møtte ham."
Han lot oss gjøre det, men han solgte det ikke til oss.
Det var sterk påvirkning om å ta dem basert på sunn fornuft,
alle mennene som tok dem, var hovedattraksjonene,
men at Vince skulle be meg eller en annen wrestler ta steroider?
Har jeg aldri sett.
Vince ville ikke gått til noen og sagt: "Hei, du, ta steroider."
Men ville han sagt: "Hei, du må trene hardere",
og antatt at de ville ta steroider?
Hvem vet?
Jeg var ikke skyldig i noe.
Likevel kom disse drittsekkene etter meg uten grunn.
Selvsagt var jeg urolig.
Det sto om friheten min,
og da vi ventet på å høre dommen, var det som: "Herregud."
Det er et øyeblikk du aldri glemmer.
Et øyeblikk der livet mitt ville forandre seg.
WWE-sjef Vince McMahon tillot seg selv en liten mine av lettelse
da dommen ble lest opp.
Dommen: Ikke skyldig.
Jubel fra fansen brølte gjennom rettssalen.
En emosjonell klem fra hans kone gjennom 27 år, Linda.
Jeg var der. Dommen kom...
VINCES SØNN
...og det var lettelse.
Saken burde ikke ha gått til retten. De hadde ikke bevis.
Jeg er Vince McMahon...
Jeg tror de gjorde det fordi de syntes Vince var en skurk.
SEX, LØGNER OG WWE
Om du er reporter, kan du gå etter ham for det.
Skal du gå til rettssak, må du ha mer enn det.
Hvis noen tvilte på hva World Wrestling Entertainment
er og står for, tror jeg dette har gitt dem svaret.
Linda sa: "Det beviste at vi ikke har problemer med steroider."
Men nei, saken beviste, med vitneutsagn,
at de fleste karene brukte steroider, også deres største stjerner. Det kom frem.
De ville fremstille ham som den snille, men Vince var skurken.
Han ble ikke dømt, og det var rett, men han var ikke den snille.
Jeg tror ikke jeg lærte noe av det.
Det jeg lærte, er at enkelte i myndighetene er teite.
World Wrestling...
Vince fremstilte alltid seg selv som offeret i saken.
Det var ingen overraskelse at han ikke ble dømt.
Jeg mener ikke at han burde blitt det,
men det er rykter og rapporter om alt Vinces team gjorde for å vinne.
Historier om kontakt med vitner, bestikkelser og påvirkning av juryen,
noe som fremstiller Vince på en helt annen måte
enn han fremstiller seg selv.
Følg med...
Etter rettssaken, etter alle disse skandalene,
følte nok Vince seg uovervinnelig.
Men det var han ikke.
WWE
Uansett hva utfallet ble, hadde rettssaken påvirket forretningene i stor grad.
Økonomien var dårlig, og det ble skummelt.
Noen ledere dro. Jeg klandrer dem ikke.
Skulle jeg ønske at de ikke dro?
Selvsagt.
For det skadet firmaet at de dro.
I den perioden slet firmaet.
De tapte penger i årevis. Inntektene gikk ned.
De hadde store økonomiske problemer.
Selskapet så en stor nedgang i oppmøte.
Ingenting ble utsolgt.
Bransjen var ikke den samme som da Hulk Hogan var på topp.
Vince lette etter en til å erstatte Hulk
som WWEs ansikt utad,
og Vince trodde det kunne bli Lex.
Laget i USA, Lex Luger!
Vi satte maskineriet i gang bak Lex Luger og trodde han ville bli utrolig.
La oss se på noen opptak fra Lex Express.
Lex var ok, men ikke i nærheten av Hulk Hogan.
Jeg vet det, du vet det, alle der ute vet det...
Lex klarte ikke å få kontakt med publikum.
Lex var bare enda en i en lang rekke av menn
som prøvde å fylle Hulks sko.
De måtte erstatte Hulk Hogan,
og han som dro sverdet ut av steinen, var Bret Hart.
Bret!
Ta dem, mester.
DEN NYE WWE-GENERASJONEN
The New Generation var en ny æra. Nye stjerner. Vi hadde Bret Hart.
I WWE skjer det mange endringer.
Så hadde vi Razor Ramon.
Det er bare én mann som oser av machismo.
Og Kevin Nash.
The New Generation lever videre!
Og vi hadde Shawn Michaels.
Jeg er Heartbreak Kid, Shawn Michaels, Jack.
Jeg er mannen som skapte historie.
Da du visste at det ikke lenger var en slags Hogan-æra,
ble det hele bare et stort spørsmålstegn.
Alle kunne forsyne seg.
For de fleste av oss i garderoben, ble det mer håp
om at alle hadde en sjanse.
Hulk var borte, hvem skulle overta?
Det var tankegangen.
Mange menn ville fylle det tomrommet.
Gutta vi hadde, New Generation-gutta, som meg selv og Undertaker,
kanskje noen av tidenes beste wrestlere.
Jeg var stolt frontfigur for New Generation.
Det var mange bråkmakere i firmaet da,
og jeg var den mest stabile.
Bret Hart blir ikke tatt med en mindreårig jente på et hotell,
ingen finner et kilo kokain hos ham.
Det virker som om du har en viss ydmykhet.
Derfor sa Vince: "Vi skal la deg være mester lenge.
Du kan holde fortet mens vi tar oss av alle disse problemene."
Bret kommer fra Hart-familien,
som har produsert mange utøvere før. Veldig interessant familie.
Bret hadde ikke så mye karisma.
Han hadde litt, nok.
Så det var litt justeringer en stund.
Samtidig, mens det skjedde,
begynte Ted Turner å ta noen av utøverne, så det måtte vi også takle.
Ted åpnet sjekkheftet og sa til de som jobbet der:
"Gjør hva dere vil. Bare få dette til å skje."
WCW var annerledes enn WWE,
for det var så mye mer penger der.
Jeg fikk så gode avtaler da jeg kom dit,
og det var som å dø og komme til himmelen i wrestlingbransjen.
Summene han tilbød dem
var mye større enn noe de hadde tjent her,
så det var logisk at mange av dem gikk over til Teds organisasjon.
Og hva skal du gjøre?
Kort tid etter Hulk Hogan,
ble plutselig Randy Savage ledig.
Randy Savage har dessverre ikke kunnet signere en kontrakt
med WWE...
Det var den neste store.
Det var da vi begynte å føle at ting skjedde.
Da Hulk og Randy ble med,
så folk litt annerledes på WCW.
Jeg hadde et møte med Ted Turner,
og han sa: "Eric, hvordan kan vi konkurrere mot WWE?"
Jeg sa: "Vel, Ted, Monday Night Raw
går mandagskvelder på USA Network i beste sendetid.
"Vi sender lørdag kveld 18:05 Eastern, 15:05 Pacific. Vi kan ikke konkurrere."
Og uten å stoppe,
så Ted på sjefen for TNT og sa:
"Gi Eric to timer hver mandagskveld på TNT."
Og jeg sa: "Hva?"
Jeg tenkte det var en god idé
å i det minste vise at vi har vært på kartet så lenge.
Vi har blitt utsatt for hammerlocks og sucker punches,
blitt banket opp, hoppet på, tråkket på,
fått stoler knust i hodet, de wrestling-greiene,
av Vince så lenge,
og jeg vil ta opp kampen med ham
og se hvordan det går. Vi går i ringen med ham.
Da jeg hørte at de skulle ta opp kampen,
tenkte jeg: "Vi har problemer. Vet ikke hva som skjer, men det blir ille."
Eller det kunne slå oss konkurs.
Velkommen tilbake til spenningen på den første utgaven
av WCW Monday Nitro...
Nå hadde jeg noe som het Nitro, så jeg måtte klare å skape overraskelser.
For et møte vi har i vente.
Hva faen gjør han her?
I første show sendte de Lex Luger inn.
Vi hadde ham på liveshowet søndagskvelden før,
og så dukket han opp på Nitro neste kveld.
Vent nå litt!
En stor overraskelse. "Herregud!"
Hva gjør du her, Luger?
Da Lex kom ut, var ikke bare publikum i sjokk,
men hele WWE var i sjokk,
for de trodde han hadde kontrakt der. Det hadde han ikke.
OPPFORDRING TIL HANDLING-KAMPANJE
Vi hadde flaks med timingen, for Lex Luger var lei av WWE.
Han trivdes ikke der.
Jeg sa: "Lex, hør her. Vi gjør en avtale.
Ikke si det til noen. Ikke si det til WWE.
Bare gjør som vanlig."
Jeg er her av én grunn...
Ja, det var flaut. Veldig flaut.
Det gjorde Vince forbanna.
Det var vakkert.
- Lex Luger, du er en bra mann. - Takk.
Vi hadde bare muntlige avtaler, ingen kontrakt.
Mine muntlige avtaler funket i årevis.
Nå funket de ikke mer, på grunn av Teds enorme formue.
Det var som: "Fy fader, dette er brutalt."
Jeg hadde hjulpet utøverne opp, jeg hadde bygget dem,
og plutselig var de borte.
De fikk forspranget.
Det så ut som det kule stedet å være,
så folk forlot WWE til fordel for WCW,
for WCW var kult og annerledes.
Eric var nådeløs.
Det satte standarden, og det var meningen.
Jeg kunne ikke bli bedre enn dem, så hva var alternativene?
Jeg lagde en liste over alle måter jeg kunne skille meg ut fra WWE på.
Øverst, at de ble spilt inn på forhånd.
Ok, jeg gjør det live.
På Nitro sender vi direkte!
De var tegnefilmaktige, de henvendte seg til tenåringer og yngre.
Jeg ville være mer ekte.
Mine figurer skulle appellere til et eldre publikum.
Historiene mine skulle ha mer rot i virkeligheten.
Jeg skal ikke gjøre det sånn. Jeg skal gjøre det sånn.
Jeg ville at Nitro skulle bli anerkjent
som wrestlingorganisasjonen der du aldri visste hva som kom.
Fra da av visste jeg at det var krig,
for jeg vet hva Vince synes om konkurranse.
Han vil knuse den og spise den.
Hei, alle sammen, og velkommen! Vi sender direkte!
Vi er ikke som sutrete WWE,
som er et innspilt og redigert show.
Jeg sendte direkte,
så jeg kunne gjøre ting konkurrenten ikke kunne.
Det ga meg en sterk taktisk fordel.
På den tiden ble Monday Night Raw fortsatt innspilt,
og resultatet av det var offentlig,
for det var fem, seks eller syv tusen til stede i arenaen.
Så snart vi startet, sa jeg: "Vi sender direkte,
og alt kan skje. Ikke som hos de andre.
Ikke se det showet, her er det som skjedde."
Og jeg leste resultatene.
Hvis du vurderer å ta fjernkontrollen
og se på konkurrenten, glem det.
Shawn Michaels slo storingen med et superspark.
Bli her. Det er direkte. Det er her det skjer.
De sa resultatene. Det skadet oss en stund.
Det irriterte oss grenseløst.
Det var sånne ting som bare...
Det var hele tiden små stikk.
Jeg ville opprøre WWE-publikummet,
for om jeg gjorde dem nok opprørt,
ville de se på for å se hvilke fæle ting jeg ville gjøre neste uke.
De gjorde mye for å irritere oss grenseløst,
og når jeg er sint,
blir jeg enda mer fokusert.
Alle jeg kjente som sto Vince nær,
som Hulk, som Randy, sa: "Vince vil aldri vise noe."
Han viser ikke noe.
Han har aldri vist noe.
Å vise noe, er å bære følelsene i fjeset.
Vince lar deg aldri se ham svette.
"Ikke vis det. Ikke anerkjenn at vi har konkurrenter."
Jo mer folk sa det, desto mer sa jeg: "Jeg skal ta ham."
Eric hentet vår tidligere kvinnelige mester,
med vårt mesterskapsbelte,
og på direktesendt TV, kastet hun det i søpla.
Det var opprørende.
Det ble som: "Herregud. Hva mer skal de gjøre mot oss?"
Jeg plaget ham og gjorde alt jeg kunne
for å få en reaksjon, og den kom.
Milliardær Ted. For det første...
De kom med Milliardær Ted-sketsjene.
Det var det første beviset.
Endelig reagerte han, da var han ute av balanse.
Hvorfor kan jeg ikke kjøpe WWE?
Da jeg så dem, sa jeg: "Ta dem opp, jeg må vise dem til Ted."
Vi tok dem opp til Ted, og Ted lo seg i hjel.
Han syntes de var morsomme.
Det skal liksom være Hulkster.
Jeg sa: "Vi har det litt moro med ham."
Og så stoppet Kay Koplovitz oss.
Det var smakløst.
Vi likte det ikke, selv om vi konkurrerte med Turner.
Det hørte ikke hjemme på lufta hos oss. Det var ikke sånn vi ville være.
Kay Koplovitz fikk oss til å stoppe fordi Ted var en venn av henne.
Vi er venner. Venner som konkurrerer, kan man si.
USA Network ba oss stoppe,
for de fikk klager fra folk i Turners organisasjon
som sa: "Dette går for langt.
Dere prater om hvor mye litium han tar..."
Jane, hvor er min litium?
I ettertid skulle jeg ønske vi ikke hadde gjort det.
Vi burde hevet oss over det. Men det skjedde.
Og det var også der jeg fant ut at Razor Ramon og Diesel
ikke var lojale.
For jeg ba Razor og Diesel om å lage en,
og de ville ikke.
"Hvorfor gjør du det ikke?" "Vil ikke."
"Skal du gå over dit?" "Nei."
Jeg hadde en lang samtale med Sott Hall, Razor Ramon, Diesel og Kevin Nash.
De ville virkelig ikke til WCW.
Samtidig måtte de se seg i speilet
og si: "Vent litt. Det er bedre for familien,
lønnsmessig sett, å dra dit fremfor å være her."
Det handlet om penger og tid. Mer penger og en bedre timeplan.
Da Scott og Kevin signerte med WCW,
fra et profesjonelt ståsted, var jeg glad på deres vegne.
Fra et personlig ståsted var det vondt, for jeg ville savne vennene mine.
En gruppe av oss var venner utenom. "The Kliq".
Kevin Nash, Diesel, Scott Hall, Shawn Michaels og meg selv.
The Kliq ble på en måte en berømt ting
som alle visste om, selv om det aldri ble portrettert på TV.
MAI 1996
Så over til siste kveld med Diesel og Razor Ramon.
Det var ikke betal-TV. Det var et arrangement utenom TV.
Tidligere på dagen hadde Shawn snakket med Vince
om å gjøre en slags hyllest til dem på slutten av kvelden,
og Vince gikk med på at noe kunne skje.
Jeg husker han sa: "Er det viktig for deg, Shawn?"
Jeg sa: "Ja." "Da er det viktig for meg. Vær så god."
Siden to av dem skulle dra, var det greit. De fikk min velsignelse.
Kevin og Shawn kjempet mot hverandre i en burkamp.
De kom til slutten av kampen, og alle endte opp i buret sammen.
Det var en stor omfavnelse.
Som et teppefall.
Fra en veteran, det er helligbrøde å la rivaler gjøre det
og la alle vite: "Hei, folkens. Showet er over.
Vi er glade i hverandre. Alt er bra."
Jeg var på The Garden den kvelden.
Jeg satt der og tenkte: "Hva er dette?
Jeg kan ikke tro de gjør det. Pappa blir så sint."
En del av meg syntes det var kult,
men en del sa: "Jeg vet hvor galt dette er."
For alle på min alder var det kult.
Men for den eldre generasjonen av produsenter og wrestlere,
var det en dødssynd.
Jeg var ikke der den kvelden, men jeg var med i bedriften.
- Ja, jeg har tanker om det. - Hva tenker du om det?
Jeg likte det ikke.
De drepte wrestling den dagen.
Da sluttet wrestling å være ekte.
Vi hadde fjernet sløret og sagt: "Sånn er det."
Det var avdukingen av den nye retningen wrestling ville ta.
Det var ikke wrestling mer. Det var underholdning.
Da de kom ut av ringen,
var det flere andre utøvere
som eksploderte. Jeg kan ikke tenke meg...
Det er det vi kaller en kayfabe-situasjon.
Hvis man tenker på hvordan bransjen var, hadde vi noe som het kayfabe.
Kayfabe.
Kayfabe er opprinnelig et karnevalsbegrep.
Kayfabe er fiksjonen som produseres av en svindler,
der alle som er involvert i svindelen enes om å opprettholde den virkeligheten.
Kayfabe betyr at man fastholder at illusjonen er ekte.
Du sier "kayfabe", og du vet at du må være i rollen
og late som om alt er ekte.
De snille var sammen med de snille,
skurkene var med skurkene, og de to måtte aldri omgås hverandre.
Og i årevis prøvde vi å jobbe ut fra premisset
om at wrestling ikke var forutbestemt,
og at når du hadde en feide med noen, var det en blodfeide,
og den fortsatte utenfor ringen.
Det jeg var vant til da jeg var aktiv,
var å leve sånn, og jeg trodde på den tankegangen,
selv om jeg visste at de visste at jeg var en ekte person,
ville jeg alltid så litt tvil, liksom:
"Han der er ikke riktig rett.
Han tror han er den fyren."
Jeg beskyttet bransjen og figuren så mye.
Jeg prøvde å holde folk fascinert.
Men det begynte å gå ut på dato. Alle visste.
På den tiden hadde vi det som ble kalt nyhetsbrev, rykteark,
med mange rykter og insinuasjoner.
Så hvis du gikk på et show,
snakket folk om hva som var ekte og ikke.
Jeg aner ikke hvorfor kayfabe og alt det der enda var så viktig.
Og det var vel poenget vårt med teppefallet.
Det føltes som om alle visste det.
Det som skulle være en uskyldig handling, ble til en skikkelig kontrovers.
Jeg følte: "Ble jeg overtalt til dette? Ble jeg ikke?"
Jeg lot det skje.
Samtidig kunne jeg ikke la det skje igjen.
Så det fikk noen konsekvenser.
Kev var borte, Scott var borte, Shawn var WWE-mester.
Hoder ville rulle,
men bare ett, og det var mitt.
Noen måtte betale for det, og i den saken der, var det Hunter.
På den tiden skulle jeg vinne King of the Ring,
og det forsvant jo.
Jeg sa: "Du vet, Vince, det som var sprøtt, synes jeg,
var at kveldens største reaksjon kom i det øyeblikket.
Verden er i endring,
og vi må endre oss med den, tror jeg."
Og han sa: "Ja, men ikke akkurat nå.
Jeg må gjøre noe, jeg kan ikke overse dette."
Og for å sitere Vince: "Du må lære deg å ete dritt og like smaken."
Vince var ikke klar til å modernisere seg.
Men det var WCW.
Velkommen tilbake direkte til første time av denne utgaven av WCW Monday Nitro.
Jeg hadde tenkt lenge på historien. Jeg kalte den "The Outsiders".
Men jeg fikk den ikke til å bli som jeg ville,
for jeg hadde ikke de rette utøverne.
Og nå som Scott kom og Kevin Nash ble ledig,
hadde jeg en perfekt rollebesetning.
Dere vet hvem jeg er.
Men dere vet ikke hvorfor jeg er her.
Det var to stykker utenfra
som kom inn for å skape kaos i WCW.
Dette er der de store gutta leker, hva?
DER DE STORE GUTTA LEKER
Vi er ikke her for å leke.
At The Outsiders dukket opp i WCW, er kanskje det siste eksempelet
der tilhengerne ikke visste helt: "Er dette ekte?"
Måten jeg brakte dem inn på, og litt av den ikke-nyanserte dialogen,
fikk enkelte til å tro at de var her på WWEs vegne.
Jobber dere for WWE?
Publikum var ikke sikre på om det var ekte eller om det var manus.
Det er den gylne middelveien.
Ikke kødd med oss. Ikke kødd...
Men i herrens...
- Hva gjør de? Vakter! - Kom dere dit med én gang!
Ring vaktene!
Det var en jævla god ide.
Funket så bra at Vince McMahon saksøkte oss.
Vi saksøkte dem fordi de tråkket på immaterielle rettigheter.
De presenterte Scott Hall som Razor Ramon.
De sa ikke at han het Razor Ramon,
men det var så nær Razor Ramon du kom
uten å si: "Hei, Razor Ramon".
Du stjeler.
Det er ikke sånn man gjør forretninger.
Stjeling kommer an på øyet som ser, hva?
Det er morsomt, for med en gang gikk Vince inn i sympatisk babyface-modus.
Han begynte å syte som en liten skolejente.
"Den store, slemme milliardæren Ted vil slå oss konkurs."
Når du har ressursene til en Ted Turner,
og du bruker disse ressursene som et rovdyr
i et forsøk på å sette en familieeid bedrift ut av spill,
er det på tide...
"Store, slemme milliardær Ted
prøver å skade denne lille familiebedriften."
Det har vært et systematisk forsøk
på å plyndre World Wrestling Entertainment for sine utøvere.
"De stjal utøverne våre."
Vince gjorde akkurat det samme med Verne Gagne og AWA
og territoriene.
Han dro bokstavelig talt inn der og tilbød talentene deres bedre avtaler.
Det var Vince McMahons arbeidsmetode i 1984 og 1985.
Han tok stjerner andre hadde skapt rundt om i landet
og ga dem mer penger,
og det var lov. Det var fri konkurranse.
Men de hadde også lov, for det var fri konkurranse.
Du har sagt at Turner oppførte seg som et rovdyr.
- Ja. - Så du...
Så du ingen likheter med det du gjorde i territoriene?
Nei. Teds filosofi var:
"Jeg skal skade konkurrenten."
Det var ikke min. Jeg ville konkurrere.
Så du ikke på det Ted gjorde som konkurranse?
Jo visst.
Men du sa din filosofi var annerledes enn Teds.
- Ja. - Han vil skade personen.
Noen vil synes det er hyklersk av meg å si:
"Jeg vil ikke skade andre. Jeg gjør det som gagner meg."
Men når noen går etter meg, synes jeg ikke de har rett til det.
Klart de har det. Som sagt, det jeg sier
er helt annerledes enn det jeg tenker.
Og folk forstår ikke det noen ganger.
Som forretningsmann, må du vise en fasade.
Det er ikke det du føler,
men det kontrollerer tankeprosessen å gjøre det.
Vince vil gjøre det som trengs for å lykkes på forretningssiden.
Og på Monday Night Wars, utfordret WCW oss til kamp.
Mange ville sagt at da Hall og Nash gikk til WCW,
var det vendepunktet.
Men hvis du går tilbake og ser på tallene
og alt som skjedde,
var det som virkelig snudde alt for WCW,
Bash at the Beach,
der The Outsiders skulle hente inn det tredje medlemmet.
"Hvem blir det?"
Jeg var på Bash at the Beach,
og Scott Hall og Kevin Nash var kommet fra WWE
for å knuse sjappa.
De var skurker på et oppdrag,
og de hevdet at de hadde en tredje mann.
Han er her, og han er klar.
Nå var mysteriet om den tredje mannen ute blant publikum.
Den tredje mannen er her, men ikke i ringen.
Det er to mot to i denne maktovertakelsen.
Scott Hall og Kevin Nash lå an til å vinne.
Så Hulk Hogan kom ut for å redde dagen.
- Hulk Hogan er her! - Visst faen!
Ta dem, Hulkster!
Da jeg gikk ut på Bash at the Beach, løp Kevin og Scott for livet.
Ja, sir! Ta dem, Hogan!
Taket løftet seg. Helten var der for å redde dagen.
Hulk Hogan ankommer... Hulk!
- Hva gjør han? - Herregud!
- Er han den tredje? - Han er den tredje!
Hva faen skjer her?
Da Hulk endelig ga Randy Svage beinet,
ble folk sjokkerte.
- Hva i helvete foregår? - Herregud!
Det var et avgjørende øyeblikk i all sportsunderholdning,
for det var uvirkelig å tro at vårt største babyface,
den snilleste av dem alle i bransjens historie,
skulle ha snudd.
Tårene renner hos Hulksters.
Du kan ikke gjøre Hulk Hogan slem. Du kan ikke gjøre det.
Det var et "fy faen"-øyeblikk.
- En livslang karriere. - Rett i dass, gutt.
Da jeg gikk ut for å være en skurk,
visste jeg at dette ble mitt største øyeblikk,
eller det ødela karrieren min.
Det var første gang jeg fikk høre at det gikk an å få for mye pes.
Kanskje dette var det.
Den rumlingen var der. Det ble ganske stille. "Faen."
Jeg visste at ingen passet på ringen
i tilfelle de angrep. I gamle dager var jeg vant til det.
Hva har vi her? Vi har en tilhenger på vei inn.
Han varte ikke lenge.
Folk kastet ting inn i ringen og buet og skrek.
Det var folk som gråt.
Jeg trodde aldri jeg ville se folk kaste skrot...
- På Hulk Hogan. - ...på Hulk Hogan.
Det var det beste øyeblikket i karrieren min.
Når du vil få alt du kan ut av publikum, må det av og til være ubehagelig.
Og det var et sterkt slag i magen for wrestlingfans.
Da de gjorde Hogan til skurk,
hadde det vært noe dere vurderte?
Nei. Terry og jeg ville alltid beholde Hulk Hogan som en snill fyr,
alltid en som forsvarte rettferdighet.
Vince McMahon gikk glipp av den mest lukrative muligheten.
Han kunne vært den som gjorde Hogan til skurk.
Hver søppelbit som ble kastet i ringen, var som en gullbarre for WCW.
Da han ble skurk, sa alle "wow". Han gjorde det veldig bra.
Mange glemmer at jeg var en skurk
da jeg startet i WWE for Vinces far, så dette var ikke min første gang.
Så jeg ble som Snidely Whiplash, den onde Hollywood-figuren.
Be dem holde kjeft hvis du vil høre hva jeg har å si.
Jeg gikk ut og skjøt fra hofta.
Det var bare meg som snakket.
Disse to mennene kom fra en stor organisasjon i nord.
Jeg gjorde den organisasjonen til et monster.
Jeg gjorde folk rike der oppe.
Jeg ville presse Vince hardt
for å vise at vi var to om det.
Ikke bare én fyr gjorde dette. Det var ikke Vince som gjorde alt dette.
Mannen Hulk Hogan ble større enn hele organisasjonen.
På den tiden var det et personlig forhold så vel som et forretningsforhold.
Når forretninger går galt, generelt sett, går det personlige forholdet galt.
Vince er "forretninger er forretninger".
Men av og til blir mennesket såret.
Med Hogan var det personlig.
Det var det øyeblikket da alt endret seg.
Du kan kalle dette den nye verdensordenen for wrestling.
The Outsiders ble til historien nWo.
Her er nWo!
Klar eller ikke, her kommer vi.
nWo kom inn for å ta over WCW
og ta alle deres største stjerner, og til slutt overvinne WCW.
nWo er den rette vei.
Ja, det var en historie. Ja, de var karakterer.
Men på alle måter
var nWo-merket mer mektig enn WCW-merket.
I den perioden var WCW kult.
De hadde kulhetsfaktoren.
Jeg begynte å se på WWE som mindreverdig.
New World Order var tøft og ulikt alt man hadde sett.
Og de begynte å banke oss uke etter uke.
Da Hulk ble en skurk?
Byttet.
De slo oss på seertall og så seg ikke tilbake på 83 uker.
Hvor mange? Åttitre uker i strekk!
I 83 uker i strekk! I 83 uker?
Var det 83 eller 84?
Podkasten min heter 83 Weeks.
I 83 uker tråkket vi et gjørmehull i WWE.
Vi lå så langt foran at det ikke var gøy.
At vi vant uke etter uke...
WCW-UTØVER 1993-2001
...det ble smittsomt.
Vi mente vi hadde det sterkeste laget, de beste historiene...
Vi trodde ikke vi kunne tape.
Ikke bare banket de oss i seertall, de hånet oss.
De herjet skikkelig med oss.
Dette var krig, og jeg visste ikke om vi ville fortsette i bransjen,
for Turner gikk etter oss.
Jeg er enten helt med eller helt ute.
Så da vi satset på å gå etter Vince, var jeg helt med.
Er det noen spørsmål nå
om hva som er den mektigste organisasjonen innen proffwrestling?
RAW ER FERDIG
På et tidspunkt ble det foreslått at jeg skulle bli en del av nWo,
og det ga mening.
Jeg er Eric Bischoff!
Fordi jeg ledet WCW, ble jeg anerkjent som WCWs president.
- Dette er Bischoff! - Se hvem som leder dem inn!
Hvem bedre til å ta over enn han som skriver ut sjekkene?
For denne mannen, gjør jeg alt.
I starten av Monday Night Wars,
tror jeg ikke Vince tenkte på Eric Bischoff.
Vince så på Monday Night Wars som noe mellom Vince og Ted.
Når du går tilbake og hører på intervjuene,
snakket Vince alltid om Ted Turner.
Turners wrestlingorganisasjon...
Turner ville slå ham konkurs.
Ted Turner ditt, Ted Turner datt.
Ted Turner...
Ted vil eie World Wrestling Entertainment.
Ville Vince McMahon noen gang si:
"Hei, denne fyren Eric Bischoff som aldri har vært wrestlingsjef,
bare hatt en kreativ rolle i halvannet år,
har banket meg ukentlig i 83 uker"?
Han ville at oppfatningen av kampen
skulle være mellom Ted Turner, mediemogul og milliardær,
og stakkars lille Vince McMahon.
Det opphøyde Vince til den sympatiske, snille fyren,
som var akkurat det Vince ønsket.
Husker du første gang du hørte om Eric Bischoff?
Jeg visste ikke... Vel, faktiske visste jeg det ikke...
AUDITION 19/6-1990
...men flere år før kom Eric til WWE på audition som TV-kommentator.
- Hvem er helten din, Eric? - Helten min?
Hulk Hogan, absolutt.
Mannen, myten, legenden.
Jeg fikk ikke jobben. Jeg var veldig skuffet.
Angret du på at du ikke ansatte ham da du så ham dukke opp?
- Angret på det? - Ja.
- Nei. - Angrer du ikke?
Jeg tror ikke jeg angrer på noe i livet mitt.
MCMAHON - TRE ORD DRIT OG DRA
Eric gjorde alt han kunne gjøre, som alle andre,
men alt de egentlig gjorde,
var stort sett en WWE-kreasjon fra starten av,
inkludert da Turner tok utøverne som vi hadde skapt.
Jeg ville holde på en av stjernene mine. Så jeg inngikk en avtale med Bret.
Han kom til Calgary og tilbød meg en 20-årskontrakt.
Jeg skylder WWE-fansen alt. Jeg skal alltid være hos WWE.
Greit!
Da jeg signerte, sa jeg: "Dette blir ikke bra. Feil for egoet."
Det var dårlig forretning å prøve å beholde Bret.
"Jeg måtte beholde Bret."
"Nei, dumme Vince, det måtte du ikke. Bare skap nye stjerner, Vince."
Så nå var det en stor kontrakt, og den fungerte ikke.
Så jeg gikk til Bret og sa: "Bret, jeg har ikke råd til å betale deg
det jeg betaler deg."
Faren min tok Brets kontrakt og viste Bret hvor smutthullene var,
og sa: "Du kan bruke dette til å forhandle frem
en mye bedre avtale med WCW."
Så Bret gikk til de andre og fikk mye penger.
Bret Hart var tilfeldigvis WWE-mester på den tiden.
Alt pappa forventet til gjengjeld,
var at Bret skulle gjøre det rette forretningsmessig, siden han sluttet,
og tape mot Shawn Michaels.
Du vet, Bret, det du hadde rundt magen, var WWE sin eiendom.
Det tilhørte ikke deg. Du vant det ikke, du fikk det.
Jeg kunne ikke la deg gå til Turner med WWE-beltet.
Det gir ingen mening.
Bret var ikke enig.
Alle følte at han burde gi tittelen til noen før han dro,
og jeg tror ikke Bret hadde problemer med å tape kampen.
Det var det å tape for meg.
Shawn var en skikkelig drittsekk på den tiden,
og det er sannheten.
Rivaliseringen mellom Bret og Shawn var ekte.
Både Bret og jeg følte at Vince og WWE utnyttet
den ekte uenigheten mellom oss.
Shawn og Bret, to gode utøvere, gikk ikke overens.
Shawn begynte å slenge ut promoer.
De droppet manus og sa noe personlig.
Han dolket World Wrestling Entertainment i ryggen.
Hvorfor? For økonomiske vinning.
Etter en stund begynner du å forstå hva som plager noen,
og jeg plaget ham ustanselig.
Jeg var sånn en drittsekk.
Jeg var nær ved å slå Shawn ned flere ganger.
Selv om du har hatt "sunny" dager min venn...
Å si på landsdekkende TV at jeg lå med Sunny, når jeg var gift,
da går du over grensen der du tuller med familien min.
Du tuller med meg på et personlig nivå, og det er piss.
Hva syntes du om det?
Jeg tenkte at dette var bra TV.
Survivor-serien, presentert live av Milton Bradley...
Vi hadde en siste kamp i Montreal.
"Bret, jeg vil at du skal hedre Shawn i kveld,
for noen må erstatte deg."
Og Bret sa: "Det vil jeg ikke.
Særlig i Canada."
Det var en telefonsamtale med Shawn, meg og Vince.
Vince sa: "Bret nekter å gjøre det."
Jeg husker ikke alle detaljene, men jeg sa:
"Vil han ikke, gjør det for ham."
Jeg møtte Vince da jeg var 23 år.
Jeg har tilbrakt mer tid med ham enn min egen far.
Jeg blir emosjonell av det, for...
...jeg har utsatt ham for mye.
Jeg hadde det dårlig i mange år, og han taklet det.
Jeg syntes han fortjente noe tilbake.
Så derfor ga jeg ham min lojalitet.
Han måtte bare se på meg og si: "Shawn, det er dette jeg vil",
så gjorde jeg det.
SURVIVOR-SERIEN
Den kvelden ville han ikke se Bret Hart gå ut derfra
med beltet, og jeg sørget for at det ble sånn.
Jeg ble fortalt at vi skulle ha en "schmoz"-slutt.
Alle skulle bli med. Vi skulle få kampen avblåst
og finne ut hva vi skulle gjøre etterpå.
En "schmoz" er en brudulje med forskjellige menn,
og dommeren avblåser kampen.
Ingen vinner eller taper, og det funket for meg.
Men WWE hadde ødelagt for wrestlere på forskjellige måter i lang tid.
Jeg visste om Wendi Richter, så jeg stolte ikke på noe.
Slapp aldri Shawn ut av syne.
Hvis han ville gjøre det til en ekte kamp, kunne vi det.
Jeg ville kjempet til døden.
-Se opp! - Shawn Michaels er med.
Hvis du ser den kampen, er det en flott kamp.
Det er bare en skitten kamp mellom to menn som hater hverandre.
Til slutt la Shawn meg i en sharpshooter, som er mitt siste trekk,
og han gjorde det feil.
Hvis du ser etter, rettet jeg på Shawn,
og han byttet og fikk det riktig og snudde meg,
og jeg så tidtakeren og at Vince kjeftet på ham.
Jeg ropte til tidtakeren: "Ring i bjella",
selv om Bret ikke slo i matta.
Og han ringte ikke. Han var lamslått.
Og så klikket Vince på ham. "Ring med den jævla bjella!"
Ring! Ring med bjella!
Bjella ble ringt med, og jeg skrek: "Hvorfor ringte du i bjella?"
Å, faen!
Og jeg følte det.
Jeg tok det innover meg. De gjorde det. De ødela for deg.
Og jeg ville være ringside, så han skulle vite hva som skjedde,
at jeg tok tilbake det som var mitt.
Bret likte det åpenbart ikke.
Når du har en så hard kamp som jeg hadde, får du mye skum i munnen.
Jeg lente meg bort og spyttet ham i fjeset.
Jeg traff blink.
Rett i øyet mitt.
Det var ekkelt, men likevel tenkte jeg: "Hvordan klarte han det?"
Så gikk jeg ut og ødela alle skjermene, knuste dem i småbiter på gulvet.
Det var bare kaos.
Bret skrev "WCW" i lufta.
Det er vanskelig for folk å skjønne hvor sint man kan bli
når man blir sveket slik på landsdekkende TV
og på mange måter gjort narr av.
Broren min Owen var veldig beroligende.
Han sa: "Det var ikke rett. Det var galt.
Du har respekten til alle i garderoben."
Den slags. Han var veldig trøstende for meg på den tiden. Og...
I fjorten år hadde jeg gitt Vince McMahon 100 % hver kveld.
Jeg hadde blødd for ham og tatt imot bardunstrammere i 160 km/t.
Jeg hadde gitt ham julemorgener barna mine ikke fikk.
Jeg hadde aldri stått over et show. Jeg hadde gitt ham alt.
Jeg kunne ikke gitt en mann mer enn jeg ga Vince.
Det betydde ingenting da Vince lurte meg den dagen.
Da jeg gikk til garderoben, var jeg klar til å drepe ham.
Drepe ham. Slå ham i hjel.
Shawn, var du ikke med på det?
Ingen jævla anelse. Jeg visste ikke, med Gud som mitt jævla vitne.
Han kom rett bort og sa: "Visste du det?"
Jeg sa: "Jeg sverger, nei."
Vince var så ubøyelig.
Vi måtte sverge på at vi ikke visste noe om dette.
Han sa: "Samme hvem som spør, lyv dem rett i ansiktet
og si: 'Jeg visste ingenting, dette var Vince McMahon'."
- Jeg sverger, jeg visste ikke. - Sverg, men en dag straffer Gud deg.
BRET HARTS KONE (SKILT 2002)
Det var kaos der bak, og folk friket ut overalt.
Bare husk at karma finner deg, Hunter.
Jeg husker at jeg var så forbanna for at de gjorde det på den måten.
Jeg tror Vince var i panikkmodus.
"Hvordan kan jeg stoppe dette opprøret?"
På en merkelig måte, siden Bret og jeg hadde det forholdet,
følte jeg nesten at jeg skyldte Bret noe,
for han mente at jeg hadde lurt ham.
Vince sa: "Han vil nok slå meg. Det skylder jeg ham."
Jeg kan se ham for meg da han gikk til garderoben i Montreal.
Alle andre var oppspilte, emosjonelle.
Jeg gikk ut, jeg ville ikke se Vince bli slått.
Bret reiste seg og gikk gjennom rommet.
De møttes på en måte.
Jeg gikk til garderoben, enkelt og greit,
og Bret løp mot meg og slo meg så hardt.
Rett i tinningen.
Det var ikke et: "Vince vil la meg slå."
Vet ikke hvor det kom fra, for det er bare tull.
Jeg og Vince gikk mot hverandre,
og vi endte i et wrestling-grep.
Alle sto klare til å angripe meg straks vi grep tak i hverandre.
Jeg tenkte: "Eneste måte å få inn et slag på,
må kanskje være en uppercut."
Og jeg kom rett opp mellom armene på Vince,
og det var som... Du vet de maskinene du slår, og bjella ringer?
Den dag i dag aner jeg ikke hvordan det slaget traff.
Han var slapp som en sjøstjerne.
- Slo ham ut. - Stolt av deg.
De er der borte.
- Så hardt jeg kunne. Slo ham ut. - Jeg er redd.
Det beste jeg har gjort, og han fortjente alt.
Vince ble alvorlig skadet.
Vince fikk et stort, fint blåøye.
Den kvelden haltet jeg rundt,
som: "Herregud, hodet mitt produserer stjerner overalt."
Hjernerystelse.
Jeg var lei meg. Jeg syntes synd på Bret og på Vince.
Vince ville ikke gjøre det, men han måtte tenke på forretningene,
og det er det han alltid vil gjøre.
Det var Montreal-jukset, som det ble kalt,
og den dag i dag angrer jeg ikke på noe.
Ting ble ekte, og det ga meg et helt annet perspektiv
på bransjen.
Montreal-jukset var et øyeblikk i tiden
der du kunne se skiftet.
Det er som en landmasse som beveger seg.
Usynlig, men så, et jordskjelv, det rører seg, og du sier: "Så det."
Skiftet kom, og det var en seismisk endring.
Den virkelige hendelsen,
krangelen med Bret og kontroversen etterpå,
førte til fødselen av en Mr. McMahon-figur
som ble en av de mest hatede
og samtidig høyest elskede figurene noensinne.
Midt i kaos kommer det ofte noe genialt ut av det.
Er dette spikeren i kista for World Wrestling Entertainment?
Tvert imot. Vi har akkurat begynt.
Tekst: Susanne Katrine Høyersten