I dag er det et af Europas største demokratier
og største militærmagter.
Men det ligger ved en korsvej mellem kontinenter,
og Spanien har flere gange oplevet invasioner både inde fra ...
... og uden for Europa.
Det har været kampplads for konflikter om land ...
... rigdom og mere end noget andet idéer.
Dette er den utrolige historie om Spaniens forsvar.
Fra århundreders religiøse strid ...
De lader til at være fanget i en fælde,
hvor de vil blive helt ødelagt.
... gennem brutale kampe for at beskytte imperiets rigdomme ...
Efter terrorangrebet på byen lå Cádiz i ruiner.
... der alle førte til en af de bitreste borgerkrige i det 20. årh.
Folk strømmede ned i tunnelerne.
Tusindvis af mænd, kvinder, børn, ældre,
der prøvede at flygte fra mareridtet over deres hoveder.
Alle lande er fanger af deres geografi.
De er omgrænset af bjerge, floder, have eller sten.
Og alle lande må forsvare grænserne mod angreb.
Til lands, i luften og til søs.
Denne serie udforsker de utrolige bygningsværker,
geniale våben og fremragende strategier,
der har formet Europas mest kamphærdede lande
gennem de sidste 1000 år.
De har spillet en vigtig rolle i at skabe de nationer, vi ser i dag.
Spaniens enorme borge, paladser og katedraler
er blandt de prægtigste og mest eksotiske i Europa.
Smukke monumenter, der tegner en nations fantastiske historie.
Dens sjæl er skabt i brutal konflikt under to mægtige imperier.
Det ligger langt mod sydvest i Europa,
og Spanien fylder det meste af Den Iberiske Halvø
og rører næsten Afrikas nordlige spids.
For 1300 år siden
lå det ved grænsen af det største rige, verden endnu havde set.
Et mægtigt islamisk kalifat, der strakte sig fra Centralasien
hele vejen til Gibraltarstrædet.
Og i år 711
indledte kalifatet en invasion, der ville ændre Spanien for altid.
Hære med flere tusind islamiske krigere
rakte ud efter Spaniens frugtbare land og enorme mineralressourcer.
Inden for få år
havde angriberne besat det meste af Den Iberiske Halvø.
Det var kun begyndelsen på en lang konflikt mellem det kristne Europa
og de nordafrikanske angribere.
Historiker dr. Onyeka Nubia er kommet til det sydvestlige Spanien,
det islamiske magtcentrum,
for at undersøge taktikken og slagene i denne kamp.
Folk, der kom fra Afrika og Lilleasien,
kaldes maurere i daglig tale,
og de herskede over store dele af Den Iberiske Halvø
i næsten otte århundreder.
De kaldte deres rige al-Andalus.
Og maurerne havde en sofistikeret ny kultur med til al-Andalus.
Hvordan var det at leve under maurisk kultur?
Denne kultur var en syntese af oldgræske,
romerske og afrikanske skikke,
blandet sammen med islamiske muslimske traditioner.
Og det, man ser med rindende vand og underjordisk opvarmning
indikerer den civilisation, den velstand,
den pragt hos måske nogle af de mest avancerede civilisationer,
der fandtes i Vesteuropa på det tidspunkt.
Men mens det islamiske Spanien sydpå blomstrede og blev rigt,
begyndte kristne hære nordpå at generobre territorier.
Al-Andalus var også sårbar over for voksende trusler
om invasion fra havet.
I kampen for det islamiske Spaniens overlevelse
skulle ét sted vise sig afgørende: et lukrativt handelscentrum,
der forbandt al-Andalus med resten af den muslimske verden og Middelhavet,
havnen i Málaga mod syd.
I 1057 blev Málaga kontrolleret en ambitiøs islamisk krigsherre,
Granadas emir, Badis Ibn Habus.
Hans første prioritet var at forsvare denne vigtige havn.
Ibn Habus skulle bygge et sted,
der var stærkt geografisk, strategisk og militært.
Et fort, der skulle være uindtageligt.
Hans løsning var Alcazaba.
Fra toppen af en bakke i byens sydøstlige kant
har Alcazaba udsigt over havnen og dominerer sine omgivelser.
Geografisk er den i en stærk position.
Hvis der kom angreb, kunne det ses fra alle steder i kastellet.
Men det er kastellets forsvarsdesign, der gør det unikt.
Det havde to niveauer, en høj ydermur med tårne med jævne mellemrum
og en befæstet indre gård, der beskyttede paladset.
Selv hvis angriberne trængte igennem den svært befæstede indgang,
ville de ende i en labyrintlignende passage,
hvor de stod over for en række stærke porte.
En angrebsstyrke skal have fremdrift for at indtage en borg som denne.
Udformningen med de skarpe sving og krumninger
og den begrænsede plads hæmmer fremdriften.
Angrebsstyrken får aldrig den fart, den behøver for at erobre kastellet.
Men den største fare kom ovenfra.
Den angribende hær ville blive mødt af spyd, kogende olie, affald
eller forsvarets hovedvåben: den korte bue og armbrøsten.
Armbrøsten var nem at bruge og dødbringende præcis på kort afstand.
Og brystværnet beskyttede, når man genladede.
Den korte bue var i kyndige hænder ideel til hurtigskydning.
Den var perfekt til at forsvare kastellet.
Når angriberne kom ud i den åbne gård,
blev de mødt af en morderisk byge af pile fra alle vinkler.
Oppe på disse mure står genialiteten i Ibn Habus' design klart.
Her er tårne og gangbroer, der beskytter andre tårne,
og gangbroer i krydsende ildlinjer.
En angriber mødes ikke kun af en, men af flere forsvarslinjer.
Det er genialt.
Det var en slags livsfarligt computerspil
med stadig mere umulige niveauer.
De mennesker, der byggede disse paladser, må have følt,
at de ikke kunne angribes.
De var trygge og sikre i deres stærke kastel.
Alcazaba-forsvaret var så overvældende, at i de første 400 år
var der ikke et eneste forsøg på at belejre det.
Men regnskabets time nærmede sig.
De kristne hære rykkede lidt efter lidt frem mod syd.
I det 15. århundrede var alt, der var tilbage af al-Andalus,
emiratet Granada.
Styret af Granadas overdådige Alhambra-palads
stod det islamiske Spanien over for sin største udfordring.
Hæren under de kristne monarker, kong Ferdinand og dronning Isabella,
var nu i overtal, og de havde kurs mod Málaga.
Med sig havde de topmoderne våben.
Artilleri, der kunne skyde ind i centrum af kastellerne.
I maj 1487 omringede Ferdinand og Isabellas hære Málaga
med 80.000 mand og det største artilleri, Spanien havde set.
De blokerede havnen, så ingen og intet kunne komme ind eller ud,
og krævede, at maurerne overgav sig.
Men lederen af de kun 15.000 mauriske forsvarere,
den garvede og karismatiske Hamet el Zegri, nægtede.
Og han havde grund til fortrøstning.
Maurerne havde opdateret Málagas forsvar
med en imponerende mur op til fire meter tyk rundt om byen
og en ekstra ydermur for at beskytte mod angreb nordfra.
Men el Zegris hemmelige våben lå østpå,
hvor en stejl bakke gav et strategisk udsigtspunkt.
Her havde maurerne bygget en sekundær,
stærkt befæstet borg, der overvågede og tårnede sig op over Alcazaba,
Gibralfaro-borgen.
Gibralfaro var topmoderne. El Zegrís største fordel var,
at den var bygget med moderne teknologi i tankerne,
med viden om, at de kan blive angrebet med krudt, kanoner og geværer.
Man kan se, at vi er højt oppe på bjerget.
Denne position er strategisk vigtig, fordi den er det højeste punkt.
Forsvarerne på Gibralfaro
kunne skyde mod en angribende hær hele dagen,
mens angriberne ikke kunne stille noget op imod det.
Brystværn og tårne blev bygget med en bestemt højde,
som gjorde det umuligt for Ferdinand og Isabella at skyde op på toppen.
Málaga havde de stærkeste befæstninger i hele al-Andalus.
Men den stod over for den største ildkraft, landet havde oplevet.
Spaniens fremtid, islam og kristendom, afhang af det kommende slag.
Og det begyndte med store batterier af Ferdinands kanoner, der åbnede ild.
Efter ugers bombardement brød de endelig gennem ydermuren.
Maurerne kæmpede for at holde Ferdinands tropper ude,
men til sidst måtte de trække sig tilbage bag bymuren.
Det ser ud til, at forsvarerne er fanget i en fælde,
hvor de vil blive fuldstændig udslettet.
Ferdinand kom med et nyt våben, sine tunge Lombard-kanoner,
der affyrede jernkugler på 30 kilo.
for at smadre hovedmuren omkring byen Málaga.
Men murene holdt.
El Zegri nægtede stadig at overgive sig, så han angreb
og terroriserede de kristne lejre.
De kristne besluttede at eskalere,
og i dronning Isabella havde de et logistisk geni.
De kom med tusinder af mænd og mobile belejringstårne.
Som svar gravede maurerne ned under tårnene og sprængte dem.
Men uanset hvor hårdt de kæmpede, kunne maurerne ikke bryde blokaden.
Angriberne blokerede importen af fødevarer, og vandet slap op.
Endelig, efter tre måneders kamp ...
... ødelagde Ferdinand det tårn, der bevogtede en vigtig bro til byen,
så de kristne tropper kunne strømme ind.
Málagas borgere var nu begyndt at spise katte, hunde og blade.
Og den 13. august overgav de sig til Ferdinand og Isabellas nåde.
Men el Zegri og hans tropper i Alcazaba nægtede at overgive sig
og håbede stadig på forstærkninger.
Mod alle odds kæmpede de videre.
Til sidst blev forsvarerne i Alcazaba
tvunget til at flytte sig herop til Gibralfaro.
Alcazaba var forbundet til Gibralfaro
med en befæstet korridor, kaldet corachaen.
Corachaen var en flugtrute, hvor soldater og våben
kunne flyttes under tilbagetrækning fra et kastel til et andet.
El Zegris mænd gik op ad corachaen til Gibralfaro.
Der beskød fjenden dem med alt muligt, men kunne ikke bryde forsvaret.
El Zegri holdt ud i fæstningen i en uge,
men i sidste ende var det ikke den, der svigtede.
Hans forstærkninger ankom aldrig.
Ferdinand havde ødelagt dem, før de nåede Málaga.
Da el Zegri indså det, havde han intet valg.
Den 19. august 1487 overgav han sig omsider.
De fleste af hans mænd og Málagas borgere blev solgt som slaver.
El Zegri døde selv i fængslet.
I Málaga blev det muslimske symbol halvmånen erstattet af korset.
Den lille moske i Gibralfaro blev indviet som et kristent kapel.
Men det skulle tage Ferdinand og Isabella yderligere fem års kamp,
før de i 1492 endelig indtog Granada.
Efter næsten 800 år var hele Spanien atter kristent.
Men dette magtpar var kun lige begyndt på deres erobringer.
Samme år tog de en vigtig beslutning
og satsede på at finansiere en ung sømand
ved navn Christopher Columbus.
Han skulle finde en rute til Indien ved at sejle vestpå.
Fra asken af det islamiske kalifat skulle et nyt imperium rejse sig.
Det spanske imperium.
I oktober 1492 landede Christopher Columbus på Bahamas
med kun tre små skibe.
Den omvæltende hændelse skulle give Spanien
status som verdenssupermagt.
Det nye imperium spredte sig gennem Caribien
og store områder af Nord- og Sydamerika.
Men for de oprindelige folk var det katastrofalt.
Sammen med moderniseringen og en ny religion kom slaveri.
Millioner døde af krig og sygdom.
Imens tog spanierne store mængder guld og sølv med tilbage til moderlandet.
Det meste af skatten kom ind gennem Atlanterhavshavnen Cádiz,
en by, der lå udsat på spidsen af en smal halvø.
Historiker Claudio Lozano har undersøgt,
hvordan rigdommen også gjorde Cádiz sårbar over for Spaniens fjender.
Når man bringer al den rigdom fra den nye verden, og ikke kun rigdommen,
men også mytologien om El Dorado og om en rig, ny verden,
bliver alle landingshavnene og især Cádiz straks et mål.
Det værste angreb på Cádiz kom i 1596
i en bitter, to årtier lang krig
med det protestantiske England og Holland.
150 skibe og 15.000 mænd under dronning Elizabeth I.
Ved daggry den 30. juni åbnede den engelske flådes kanoner ild
mod de spanske skibe, der bevogtede skatteflåden i bugten.
Cádiz' kanonbatterier og krigsskibe kunne ikke stoppe angriberne,
som trængte ind i bugten og gik amok på skatteflåden.
Så brød de ind i byen og ransagede den.
Mandskabet hærgede byen,
brændte alle bygninger og plyndrede, hvad de kunne.
Forestil dig indbyggernes rædsel, da de så deres by brænde,
deres kære blive dræbt, og alt af værdi stjålet fra dem.
Da de afsluttede deres terrorangreb på byen, lå Cádiz i ruiner.
Det var en katastrofe. Tabet af Cádiz truede Spaniens forsyningsruter
og selve imperiet.
Spanierne måtte træffe et valg. Beskytte Cádiz eller forlade den.
Spaniens konge vedtog en ambitiøs plan om at genopbygge den,
ledet af landets førende militæringeniør, Cristobal de Rojas.
For at gøre byen uindtagelig
brugte de Rojas de nyeste idéer fra europæiske topmoderne fæstninger.
For at beskytte byen mod angreb fra havet
byggede han et stjerneformet fort, Castillo de Santa Catalina.
Dets bevæbnede bastioner kan skyde i alle retninger.
Selve bugten var beskyttet af en naturlig indsejling,
og dengang var der ingen bro, der krydsede den.
De Rojas designede to nye forter til at bevogte den.
På østbredden, Castillo Matagorda.
På vestbredden, Castillo San Lorenzo de Puntales.
De to forter gav tilsammen spanierne fuld kontrol
over ind- og udsejlingen af bugten.
For at beskytte borgerne blev Cádiz' eget forsvar udvidet
med en tyk, tungt bevæbnet kurtine.
Cádiz' forsvar mod angreb fra søsiden
var landets mest ambitiøse militære anlæg
og forvandlede byen til en af Spaniens bedst beskyttede.
I de næste to århundreder blev Cádiz flere gange angrebet
af England og hendes allierede.
Men takket være de robuste befæstninger
lykkedes det ikke at trænge ind i byen eller bugten.
Cádiz virkede uindtagelig.
Spaniens imperium blomstrede fortsat
lige til slutningen af det 18. århundrede.
Men en ny trussel kom fra et voksende imperium nordpå.
Og hele Spaniens overlevelse afhang af Cádiz' befæstninger.
I 1803 begyndte Napoleonskrigene.
Først støttede Spanien Frankrig mod Storbritannien og Portugal,
men det ændrede sig brat, da Napoleon besluttede at invadere Spanien.
I 1808 flygtede den spanske regering fra Madrid.
Den flyttede først til Sevilla og trak sig så helt tilbage til Cádiz.
Cádiz var det sidste håb for at genvinde Spaniens uafhængighed.
Kunne Cádiz nu forsvare sig mod et angreb fra landsiden
af Napoleons mægtige hær?
Siden 1500-tallet har den formidable Puerta de Tierra,
eller "landporten", domineret adgangen til byen.
Den blev dog gennembrudt under det engelske angreb i 1596.
Så Cristobal de Rojas måtte forbedre landfæstningerne.
Han designede gigantiske zigzag-bastioner
med dybe grøfter og skrånende volde imellem.
En skræmmende udfordring for enhver invaderende.
Og hvis angriberne sendte minører ud for at grave under murene,
ville de få en grim overraskelse.
Eksperten Eugenio Belgrano tager Claudio med hen
for at se det underjordiske våben.
I det 18. århundrede byggede spanierne et netværk af tre km tunneler
under befæstningerne.
Tunnelerne havde små rum, som vi kaldte "hornillos".
De er fyldt med krudt.
Når ingeniøren vidste, fjenden nærmede sig i tunnelen,
sprængte de hele tunnelen i luften,
så det var umuligt at belejre Cádiz.
Det er imponerende, at det underjordiske forsvar
sammen med det over jorden gjorde byen helt uindtagelig.
Franskmændene indså, at ikke blot var landporten uindtagelig.
Bugten var også fuld af krigsskibe fra Spaniens allierede, Storbritannien.
Den bedste chance var at komme fra bugtens anden side
langs Trocadero-halvøen
i et overraskelsesangreb på Matagorda-fortet.
Det var ikke beredt på at modstå et angreb fra land.
Britiske forstærkninger blev tilkaldt for at forsvare fortet.
Et kompagni fra det 94. fodregiment
blev sendt ud for at fragte våben og mænd over bugten.
Men det var ikke nok.
Det var forgæves på grund af det franske artilleris overvældende kraft.
Franskmændene var kommet med 30 kraftige 24-pundige kanoner.
Den forsvarende garnison med 140 mænd havde ikke en chance.
Det var et slag for forsvarerne.
Halvdelen af dem blev såret eller dræbt.
Og de resterende måtte trække sig tilbage.
Men beboerne i Cádiz var stadig over tre km fra franskmændene i Matagorda,
uden for rækkevidde af deres kanoner og beskyttet af den engelske flåde.
Napoleons ingeniører udtænkte en dristig plan om at bygge et nyt våben
med en meget større rækkevidde end nogen anden kanon.
Fort Matagorda selv findes ikke længere,
men tæt på, hvor det engang stod, er der enorme betonfundamenter.
En række platforme til ti kæmpestore 8-tommers haubitser
med en rækkevidde på op til fem kilometer, rigeligt til at nå Cádiz.
De blev kaldt "store morterer".
Nu sendte franskmændene et enormt bombardement
af store eksploderende granater mod Cádiz.
Men teknologien var ikke gennemprøvet.
Den store morter var meget kraftfuld, men upræcis.
Mange af granaterne eksploderede aldrig.
En af granaterne faldt endda ned i byen
blandt mennesker, og ingen kom til skade.
Belejringen fortsatte i otte måneder, men Cádiz forblev uindtagelig.
Velforsynet og svært bevæbnet
angreb den endda de franske forsyningslinjer med guerillaer.
I hele Spanien blev guerillaangreb som disse et mareridt for Napoleon.
Nordpå, hjulpet af portugiserne og briterne,
trængte de franskmændene tilbage
og truede med at afskære Napoleons styrker omkring Cádiz.
Så den 24. august 1812
pakkede de franske belejrere endelig sammen og tog hjem.
Spaniens regering var blevet beskyttet.
Cádiz var den eneste by i Vesteuropa, der holdt stand mod Napoleons angreb.
Hele forsvaret fungerede perfekt. Det er meget imponerende.
Cádiz holdt stand.
Denne krig var den sidste gang, en fremmed magt besatte Spanien.
Men konflikten efterlod landet i ruiner.
Det næste århundrede ville landet splittes over meget forskellige idéer,
om hvad et moderne Spanien skulle være.
Efter napoleonskrigene begyndte det spanske imperium at kollapse.
Og i starten af det 20. århundrede var der næsten intet tilbage.
Uden de rigdomme, imperiet skaffede,
blev Spanien reduceret til en af Europas fattigste landbrugsøkonomier.
Der kom konflikt mellem dem, der foretrak moderne idéer
som demokrati eller socialisme ...
... og dem, der længtes efter det mægtige riges glorværdige fortid,
en stærk kirke og en stærk autoritær stat.
I 1936 anstiftede nationalistiske oprørere ledet af Francisco Franco
et militærkup mod den socialistiske republikanske regering
ledet af Manuel Azaña.
En splittet nation blev suget ind i en modbydelig borgerkrig.
Byområderne i sydøst støttede stort set Azañas republikanske regering,
mens det mere konservative nord og sydvest
hovedsagelig støttede Francos nationalister.
En republikansk sindet by blev berygtet for en ny type krigsførelse,
der først blev set under den spanske borgerkrig: Guernica.
Det var om eftermiddagen mandag den 26. april 1937.
Det var markedsdag.
Torvet var propfyldt, da Santa Marias kirkeklokker slog alarm.
Nationalistiske fly formørkede himlen.
I tre timer regnede 50 tons højeksplosive og brandbomber ned.
Det jævnede tre fjerdedele af byen med jorden.
De, der prøvede at flygte, blev nådesløst beskudt af jagerfly.
Hundredvis blev dræbt og såret.
Det grufulde angreb blev fanget i Picassos rystende maleri "Guernica".
Og Guernica var bare en af mange.
Den spanske borgerkrig blev den første krig,
der brugte systematiske tæppebombninger af civile,
og det skete over hele landet.
Veteranen Arthur Williams er militærhistoriker og pilot
og er rejst til Sydspanien for at undersøge bombningerne
og civilbefolkningens usædvanlige reaktion.
Det er svært at tænke sig, en almindelig dag længe efter,
hvordan de tusindvis af mennesker, der lever deres hverdagsliv,
ville have forsvaret sig mod et uvarslet angreb,
da bomberne faldt fra himlen, og granater eksploderede rundt omkring.
Man kan kun forestille sig det blodige kaos og forvirring, der fulgte.
Men hvordan fik en oprører som Franco fat i de maskiner?
Flyene blev leveret af Nazityskland og det fascistiske Italien.
De så en strategisk fordel
i at neutralisere Spanien for fremtidige konflikter.
De tyske fly blev kendt som Condor-legionen
og havde nationalistiske diagonale kors på vingerne.
Det var en ny generation af fly,
som snart blev skræmmende nazi-ikoner i 2. verdenskrig.
Og denne død fra himlen muliggjordes
af et nyt jagerfly, et af de fly, der beskød civile den dag i Guernica.
Dette er Messerschmitt BF109,
og det var et af de vigtigste fly i historien om krigsførelse i luften.
Få måneder efter jomfrurejsen
skulle tre BF109'ere afprøves i Spanien.
Da flyet blev introduceret, var det sin tids mest avancerede jagerfly.
Tyskerne indsatte omkring 150 af dem i den spanske borgerkrig.
Dets lette stel og slanke vinger gav det en fart og manøvredygtighed,
der i 1936 gjorde det til verdens mest frygtede jagerfly.
Det republikanske luftvåben havde et mindre antal sovjetiske
og forældede fly, der ikke kunne konkurrere med dem.
BF109 støttede bombeflyene på et stort antal luftangreb,
der var rettet mod civilbefolkningen over hele Spanien.
Flyets overlegenhed i luften var nøglen
til angrebenes ødelæggende effekt.
Men i nogle byer organiserede civile sig
for at forsvare sig mod angrebene.
Og her i den sydlige by Almeria fandt de på noget ekstraordinært.
For at se på det forsvarsmæssige mesterværk må vi under jorden.
Under Almerias gader ligger næsten fem km underjordiske passager,
der lokalt kaldes "refugios".
Det fascinerende ved disse tunneler er, at det ikke er et militært anlæg.
Det handler ikke om at beskytte soldater eller støtte en modoffensiv.
Det handler kun om at redde almindelige menneskers liv.
Det krævede en stor fælles indsats.
Fra januar 1937 hjalp hundredvis af frivillige
professionelle minearbejdere med at grave tunnelerne.
De gravede tunnelerne i hånden med hakker og skovle.
Arbejderne sled under intenst tidspres
og vidste, at katastrofen kunne slå ned fra himlen når som helst.
Men kun få måneder inde i den enorme opgave
blev disse refugios sat på deres største prøve
i en af borgerkrigens mest chokerende begivenheder.
Den 29. maj 1937 ud for den spanske ø Ibiza ...
Sovjetiske piloter fløj bombefly for den spanske regering og så et mål,
som de vurderede var en nationalistisk slagkrydser.
Efter at have ramt det og dræbt eller såret ca. 100 sømænd
opdagede de deres fejl.
Det var et non-kombattant tysk krigsskib på patrulje, Deutschland.
Hitler var rasende og ville hævne sig på den republikanske by Almeria.
Ved daggry den 31. maj, lidt over fire måneder efter byggeriet begyndte,
blev Almerias beskyttelsesrum, kun kvart færdige, taget i brug.
Tyske krigsskibe, der lå fortøjet ved kysten, åbnede ild mod byen.
Folk strømmede ind i tunnelerne
for at søge tilflugt fra det helvede, der udspillede sig over jorden.
Hundreder af tunge granater regnede
ned over Almeria og ødelagde 200 bygninger.
Tænk, hvordan der har været i de klaustrofobiske rum
med tusinder af mennesker, mænd, kvinder, børn, ældre
under kvælende forhold,
der prøvede at undslippe mareridtet over deres hoveder.
Deres eneste forsvar var ni meter jord.
Der blev dræbt 40 civile.
Men det kunne have været hundredvis uden refugios.
Da kysten var klar,
måtte arbejderne tilbage for at grave sig frem under byen.
Tunnelerne var lavet til at beskytte liv
og forbundet til forsyningerne over jorden.
Et af de mest geniale aspekter ved designet er,
at det udnyttede byens allerede eksisterende infrastruktur
for at sørge for de mange mennesker, der søgte ly.
Mennesker har brug for mad og ferskvand for at overleve,
så tunnelerne løber under byens markedsplads.
Trapper forbandt markedet og hospitalet med beskyttelsesrummene.
Hospitalspersonalet kan, når alarmen går, og angrebet kommer,
tage patienter og udstyr og alt, hvad de behøver, herned i en fart.
Her var en fuldt fungerende operationsstue.
Det behøvede de, når der blev bombet over jorden.
Der kommer sårede herned, og det må de tage højde for.
Det er umuligt at vurdere de psykiske skader på de civile, der bombes.
Men der er et hint i tunnelerne om, hvordan det påvirkede børn.
På denne pille kan man se graffiti, der viser dagens scener.
Her er flere fly. Se, fire af dem kommer mod os.
Der er propellerne og understellet.
Og det her er et hus.
Mærkerne her må være granaterne, der kommer ind i byen.
Her tegner børn det, de ser,
og det er krigsfly over huse
og krigsskibe, der bombarderer deres by.
Og i barndommens uskyld har de fanget et øjeblik i tiden.
Fra begyndelsen af byggeriet af tunnelerne til krigens slutning
blev Almeria udsat for omkring 40 luftangreb.
Beskyttelsesrummene har måske reddet tusindvis af liv.
Refugios-tunnelerne er ikke et fort eller en borg.
De skal ikke rumme supervåben eller give soldater en taktisk fordel.
De er bygget til at beskytte uskyldige civiles liv.
Det må gøre dem til et af de mest imponerende forsvarssystemer
i hele Europa.
Takket være deres luftherredømme kom nationalisterne nærmere sejren.
Og den 31. marts 1939
måtte Almeria, en af de sidste republikanske højborge, overgive sig.
Borgerne kom ud af deres underjordiske beskyttelsesrum, sikre,
men til nyheden om en total nationalistisk sejr.
Efter krigen blev Almerias refugios stort set glemt i næsten 60 år.
Da de blev genåbnet, var Francos militaristiske regime for længst væk.
I dag er der stadig nationale forskelle i Spanien.
Men landet har fredeligt forvandlet sig til et progressivt demokrati.
Et sted, hvor modstridende idéer håndteres
med dialog snarere end med vold.
Militæret har trukket sig fra politik og har igen et globalt udsyn,
men i stedet for at beskytte skatteflåder
deltager det i sikkerhedsoperationer under NATO ...
... EU og FN.
Tekster: Tine Demandt