‫החיטה שלנו ייחודית מאוד,‬
‫בזכות הסביבה שהיא גדלה בה.‬
‫בהרים שסביב העיר שלנו,‬
‫התנאים לגידול חיטה קשים במיוחד.‬
‫בחורף,‬
‫נבטי החיטה מתכסים בשכבת כפור לבנה.‬
‫צמחים אחרים שמתכסים בשלג מתים,‬
‫אבל החיטה לא.‬
‫כשמזג האוויר מתחמם והשלג מפשיר,‬
‫החיטה שגדלה טובה יותר ומלאה יותר.‬
‫החיטה טעימה למדי.‬
‫לאטריות חיטה יש ניחוח עשיר יותר.‬
‫ברגע שאת פותחת את המכסה של הסיר,‬
‫ניחוח האטריות ממלא את החדר.‬
‫אפילו כשאין על האטריות שום דבר,‬
‫אפשר להעריך את הניחוח המיוחד שלהן.‬
‫המסורת התרבותית‬ ‫של מאכלי הקמח מתפרשת על פני אלפי שנים.‬
‫זאת מסורת שאני לא יכולה לנתק מהליבה שלי.‬
‫בעיניי, היא יקרה להדהים.‬
‫- שולחן השף -‬
‫בלונדון, האוכל הסיני הוא‬ ‫בין המטבחים הזרים האהובים ביותר.‬
‫אבל הוא גם לא מייצג‬ ‫את המגוון שקיים במטבח הסיני.‬
‫כשעוברים ממחוז למחוז בסין,‬
‫זה כמו לעבור לעולם אחר, מבחינת האוכל.‬
‫אז מבחינת גווירונג ויי,‬
‫זה לא רק עניין של עסקים ובישול.‬
‫יש לה גם משימה תרבותית.‬
‫בסין יש מעט מאוד נשים שפיות.‬
‫כדי להצליח, הן חייבות‬ ‫להיות טובות יותר מכולם.‬
‫וככה זה עם גווירונג.‬
‫היא הגיעה הנה בלי כלום, בעצם.‬
‫בלי כישורי אנגלית.‬
‫ולמרות זאת, היא פתחה‬ ‫עכשיו את המסעדה הרביעית שלה.‬
‫בלונדון, היא העלתה‬ ‫את האוכל של שיאן על המפה.‬
‫שיאן, אחת מהבירות העתיקות של העולם,‬
‫היא מרכז תרבותי בסין,‬ ‫וחשובה מאוד מבחינה גסטרונומית.‬
‫דרך המשי והאוכלוסייה המוסלמית‬ ‫של שיאן השפיעו על המטבח המקומי,‬
‫למשל מבחינת פרופיל הטעמים‬ ‫והתבלינים שמשתמשים בהם.‬
‫לכן, רבות מהמנות שרואים שם‬
‫הן ייחודיות לאזור הזה בסין.‬
‫כשגווירונג מבשלת,‬
‫האוכל מעביר אותך לשיאן.‬
‫אחד מהסטראוטיפים הזרים‬ ‫לגבי האוכל הסיני הוא שתמיד מדובר באורז.‬
‫אבל גווירונג ויי מגיעה מצפון סין,‬
‫שם מדובר בחיטה.‬
‫קוראים לזה "מיאנשי", מאכלי קמח.‬
‫כופתאות, לחם, אטריות.‬
‫שיאן מפורסמת באטריות שלה.‬
‫יש שם עשרות סוגי אטריות,‬
‫שחלקם נחתכים, מעוצבים או נמתחים ביד.‬
‫האטריות משיאן הולכות‬ ‫והופכות לאהובות בלונדון,‬
‫בזכות מאמציה של גווירונג ויי.‬
‫- שיאן, מחוז שאאנשי, סין -‬
‫בשאאנשי יש בערך מאה סוגי אטריות.‬
‫המפורסמות ביותר הן אטריות ביאנג ביאנג.‬
‫האטריות האלה יאפשרו לך‬ ‫להבין את התרבות של שיאן.‬
‫כילידת שאאנשי שגדלה בשיאן,‬
‫יש לי מחויבות להמשיך את מסורת המטבח.‬
‫לכן אני משתמשת בשיטות הידניות המסורתיות.‬
‫ניחוח הקמח המקורי צריך להישמר.‬
‫כשהייתי ילדה, סבתא שלי‬ ‫ואמא שלי לימדו אותי להכין אטריות.‬
‫כשחובטים בלוח,‬ ‫הבצק משמיע צליל שנשמע כמו "ביאנג-ביאנג".‬
‫אני נהנית מהתהליך הזה מאוד.‬
‫בדרך כלל אנחנו מוסיפים לאטריות תבלינים‬
‫כמו חומץ מקומי, בצל ירוק, צ'ילי ושום.‬
‫כששופכים את השמן על התבלינים,‬
‫שומעים מעין רחש.‬
‫האטריות יפות מאוד.‬
‫הן מקפצצות כאילו שהן רוקדות.‬
‫אחרי הנגיסה הראשונה,‬
‫אני כבר יודעת שקערה אחת לא תספיק.‬
‫הן רכות, לעיסות וחלקות בו זמנית.‬
‫אני חושבת שאף פעם לא יימאס לי מהן.‬
‫אני רוצה להכיר את האטריות‬ ‫של שאאנשי ליותר אנשים ברחבי העולם.‬
‫אני מקווה לאפשר לאטריות שיאן‬ ‫להגיע לאנשים בכל קצוות תבל.‬
‫יש לי חובה כזאת ואחריות כזאת.‬
‫- אטריות ביאנג ביאנג -‬
‫יש פתגם סיני שאומר,‬ ‫"אף אחד לא נולד ליהנות מחיי ברכה".‬
‫הילדות שלי הייתה קשה יותר משל אחרים.‬
‫נולדתי בדרום מחוז שאאנשי שבסין.‬
‫בכפר שלנו היו 800 תושבים.‬
‫כל תושבי הכפר היו עניים מאוד,‬
‫והמשפחה שלנו הייתה בין העניות מכולן.‬
‫היינו איכרים.‬
‫בכל שנה המשפחה שלנו סבלה ממחסור באוכל.‬
‫אני הילדה הבכורה במשפחה.‬
‫יש לי שתי אחיות צעירות.‬
‫באותם ימים, הסינים היו אומרים,‬
‫"שלוש בנות הן סוף השושלת המשפחתית".‬
‫ההורים שלי חשבו שבלי בן,‬
‫לא יהיה מי שיבצע את העבודה הגופנית‬
‫או יתמוך בהם בגיל מבוגר.‬
‫בתור הבת הבכורה במשפחה,‬
‫הייתי מחויבת למצוא חתן שיגור איתנו בבית.‬
‫אני לא חשבתי שזה מה שצריך לקרות.‬
‫אני צריכה לצאת לעולם וללמוד יותר.‬
‫חשבתי לעצמי,‬
‫"להורים שלי אמנם אין בן,‬ ‫אבל יום אחד אראה להם‬
‫"שאני בהחלט מוכשרת כמו הבנים".‬
‫- כפר בוהקו, מחוז שאאנשי, סין -‬
‫החלום הראשון שלי‬ ‫היה להרחיק מעבר להרי צ'ין.‬
‫באותם ימים, לימודים היו‬ ‫הדרך היחידה לצאת מההרים.‬
‫אבל למשפחה שלנו לא היה‬ ‫די כסף לשלם את שכר הלימוד של שלושתנו.‬
‫כשהייתי בת 11 או 12, קיבלתי החלטה.‬
‫אני צריכה‬ ‫לעזוב את הלימודים ולהתחיל להרוויח כסף,‬
‫כדי שהאחיות שלי יוכלו לרכוש השכלה טובה.‬
‫ככה יהיה יותר טוב לכל המשפחה.‬
‫העבודה הראשונה שלי הייתה במסעדת פאומו.‬
‫הייתי שוטפת כלים‬ ‫ועושה מטלות שונות ומשונות.‬
‫בזמן שטיפת הכלים,‬ ‫הייתי מסתכלת על השפים הבכירים ליד הכיריים.‬
‫זה נראה לי ממש מגניב.‬
‫היה לזה קצב.‬
‫מתי להוסיף תבלינים,‬
‫מתי להקפיץ את הווק,‬
‫ומתי לקרצף ולשטוף את הווק.‬
‫כילדה, לא קיבלתי השכלה מוזיקלית,‬
‫וצלילי המטבח נשמעו לי כמו מוזיקה.‬
‫הקילוח של שטיפת הווק,‬
‫קרקוש המצקת תוך כדי הבחישה,‬
‫והפצפוץ של הלהבות.‬
‫ידעתי מה קורה במטבח גם בלי להסתכל.‬
‫"השף הראשי מוסיף תבלינים."‬
‫"המנה מוכנה. עכשיו מגישים אותה."‬
‫חשבתי לעצמי,‬ ‫"יום אחד זאת תהיה העבודה שלי".‬
‫יום אחד, בת דודה שלי חזרה משיאן,‬
‫עיר המחוז הגדולה.‬
‫היא אמרה, "בואי איתי לשיאן,‬
‫"יש שם הרבה מקומות עבודה.‬
‫"בטח תרוויחי שם הרבה יותר כסף".‬
‫כששמעתי את זה,‬ ‫החלטתי שאני חייבת לעבור לשיאן.‬
‫המשפחה שלי התנגדה.‬
‫הייתי אז בסך הכול בת 13.‬
‫היה צריך לנסוע במכונית‬ ‫יותר מעשר שעות כדי לחצות את הרי צ'ין.‬
‫הם שאלו את עצמם האם הם יראו אותי שוב‬
‫אם באמת אסע לשיאן.‬
‫אמרתי להם בתקיפות שאחזור,‬
‫ושלא אנטוש את הוריי בלי לדאוג להם.‬
‫כשעזבתי, דיברתי עם האחיות שלי.‬
‫הצבעתי על הקיר שמאחורי המטבח, ואמרתי,‬
‫"תקשיבו, תמיד הייתי תלמידי מצוינת.‬
‫"הקיר מלא בתעודות שלי.‬
‫"אם לא תשקיעו‬ ‫בלימודים בעתיד, זאת בעיה שלכן.‬
‫"אם לא נוכל לממן‬ ‫את שכר הלימוד שלכן, זאת בעיה שלי".‬
‫כשהייתי מול המשפחה שלי,‬ ‫העמדתי פנים שאני אופטימית וחזקה.‬
‫אבל ברגע שהאוטובוס יצא לדרך, התחלתי לבכות.‬
‫כשהגעתי לשיאן,‬ ‫בת הדודה שלי לקחה אותי למרכז העיר.‬
‫שיאן היא עיר בירה היסטורית.‬
‫העבר העשיר שלה והשגשוג שלה‬ ‫נפרשים על פני אלף או אלפיים שנה.‬
‫הייתה לי הרגשה שבעיר הזאת‬
‫אני בהחלט אמצא את מקומי.‬
‫בצל חומות העיר העתיקה‬ ‫היו שווקים מסוגים שונים.‬
‫היה מגוון עצום של מאכלים.‬
‫לחמניות מאודות,‬
‫כופתאות שונות בסגנון שיאן…‬
‫והמון סוגי אטריות.‬
‫אני חשבתי שאנשים בעיירה שלי אוהבים אטריות,‬
‫אבל האנשים בשיאן עוד יותר אוהבים אטריות.‬
‫בזמן שהסתובבנו שם,‬
‫בת הדודה שלי אמרה, "את צריכה ללמוד מקצוע".‬
‫היא אמרה שאוכל ללמוד לסדר פרחים.‬
‫אמרתי לה, "אני לא יכולה.‬ ‫תקשיבי, אני כמו בן.‬
‫"זה לא בשבילי".‬
‫ואז היא אמרה, "אולי תהיי תופרת?"‬
‫אמרתי לה, "הן יושבות כל הזמן.‬ ‫זה עוד יותר גרוע".‬
‫אז היא שאלה, "מה את רוצה לעשות?"‬
‫עניתי לה,‬
‫"אני רוצה ללמוד להיות שפית".‬
‫בת הדודה שלי דאגה מאוד.‬
‫בדרך כלל, זה היה מקצוע ששמור לבנים.‬
‫אמרתי לה, "את לא צריכה לדאוג.‬ ‫אני מוכשרת בדיוק כמו הבנים".‬
‫אחד ממאכלי הרחוב‬ ‫המפורסמים ביותר בשיאן נקרא ליאנגפי,‬
‫"אטריות עור קר".‬
‫זאת תערובת של אטריות עמילן לבנות וחלקלקות‬
‫עם גלוטן חיטה צהוב ולעיס.‬
‫מכינים אותן על ידי פירוק‬ ‫של בצק לעמילן וגלוטן,‬
‫דבר שהסינים עושים כבר מאות שנים.‬
‫קודם כול אני מכינה בצק מקמח,‬
‫ומשרה אותו במים.‬
‫אני שוטפת אותו‬ ‫עד שהגלוטן והעמילן נפרדים לגמרי.‬
‫אחר כך אני מאדה את הגלוטן.‬
‫אני משתמשת במי העמילן‬ ‫כדי לאדות את העור הקר.‬
‫כשהוא מתקרר,‬
‫אני פורסת אותו לפרוסות דקות בצורת אטריות.‬
‫התהליך מורכב ודורש עבודה רבה.‬
‫אבל המאמץ משתלם.‬
‫מהלינאגפי מכינים מעין סלט,‬ ‫עם כפיסי מלפפון, שום וחומץ.‬
‫זאת מנה מרעננת, שהמרקם שלה מעניין מאוד.‬
‫האטריות רכות וחלקלקות, וקצת פריכות.‬
‫זאת חוויה חושית שלמה.‬
‫המטבח הסיני מלא בטכניקות חדשניות,‬
‫והמנות שמקבלים מהשימוש בטכניקות האלה‬
‫ייחודיים לחלוטין למטבח הסיני.‬
‫אין עוד מקום בעולם שאפשר למצוא בו‬
‫אטריות שטופות מים כמו בעיר הולדתי.‬
‫לדעתי, אין לזה מתחרים‬ ‫באף אחד מסוגי המטבח האחרים.‬
‫בסופו של דבר, המטבח שלנו‬ ‫נולד כבר לפני אלפי שנים.‬
‫מן הסתם, יש לזה סיבה.‬
‫- אטריות עור קר בנוסח שיאן -‬
‫אחרי שסיימתי את בית הספר לבישול,‬
‫עיירת הולדתי נפגעה משיטפון בעקבות מפולת.‬
‫אחותי אמרה לי בטלפון‬
‫שהמים נכנסו ישר לתוך הבית שלנו.‬
‫אם הבית היה מתמוטט,‬
‫המשפחה שלי הייתה עלולה להימחץ למוות.‬
‫הדאגה להורים טבועה בעצמות של הסינים.‬
‫הייתי בסערת רגשות, כי באותם ימים‬
‫המשכורת שלי כמתמחה הייתה נמוכה מאוד.‬
‫לא הצלחתי לחסוך הרבה כדי לעזור למשפחה שלי.‬
‫גם לא יכולתי לחזור מיד לבקר אותם.‬
‫ואז היה לי רעיון.‬
‫אני צריכה לשדרג‬ ‫את הכישורים שלי ולהרוויח יותר,‬
‫כדי לעזור להורים שלי לבנות בית חדש.‬
‫השקעתי הרבה זמן בתכנון.‬
‫פשוט לא יכולתי להפסיק לעבוד במטבח.‬
‫אפילו עזרתי לאחרים.‬
‫הכנתי מנות קרות,‬
‫קצצתי מרכיבים,‬
‫ערבבתי מנות,‬
‫הכנתי מאכלים מקמח, ועוד ועוד.‬
‫לא חשבתי שאני עובדת בשביל אנשים אחרים.‬
‫עבדתי בשביל המשפחה שלי.‬
‫עבדתי במלון הרבה שנים,‬
‫ועשיתי כמיטב יכולתי‬ ‫כדי להשתפר וללמוד את המקצוע.‬
‫יום אחד, השף הראשי שלנו עבר לטוקיו שביפן.‬
‫דיברתי עם המנהלת שלי ואמרתי,‬
‫"אני חושבת שאני יכולה‬ ‫למלא את התפקיד של השף הראשי.‬
‫"אולי תיתני לי הזדמנות?"‬
‫היא אמרה, "כן,‬ ‫את יכולה לנסות למלא את התפקיד".‬
‫חששתי בעיקר מדבר אחד.‬
‫הייתי אישה, האישה היחידה במטבח,‬
‫והייתי אחראית‬ ‫על קבוצה של גברים מבוגרים ממני.‬
‫כולם היו מנוסים יותר ממני.‬
‫בבדיקת הנוכחות,‬
‫אני הייתי הצעירה מכולם והאישה היחידה,‬
‫ועמדתי מול שורות של גברים‬ ‫וקראתי בשמות שלהם.‬
‫בסין אין הרבה נשים‬
‫שמנהלות את המטבח ואחראיות על הווקים.‬
‫המקצוע הזה נתפס כלא נשי וקשה.‬
‫נשים שעומדות בראש מטבחים‬
‫חייבות להיות נחושות להוכיח לכולם,‬
‫ולעשות הכול יותר טוב מהגברים.‬
‫כן, הרגשתי שזה לא יהיה קל.‬
‫אבל הייתי משוכנעת שאוכל לעשות את זה.‬
‫פשוט המשכתי לעבוד במטבח,‬
‫ועשיתי את העבודה שלי כל יום.‬
‫הצוות הסתגל לאט-לאט.‬
‫בהמשך, הם עבדו איתי בהצלחה.‬
‫החלום שלי לנהל מטבח התגשם.‬
‫בלי חתיכות מלפפון?‬
‫לא צריך פה חתיכות מלפפון, אז בלי.‬
‫כשהיא עבדה כשפית ראשית בשיאן,‬
‫גווירונג ממש הרשימה‬ ‫את האנשים שהיא עבדה איתם.‬
‫ואז, ב-2008,‬
‫היא קיבלה הזדמנות לבוא ללונדון‬
‫ולעבוד במסעדה סצ'ואנית‬ ‫מפורסמת בשם "בארשו".‬
‫התרגשתי מאוד,‬
‫כי המשכורת בלונדון הייתה גבוהה מאוד.‬
‫חשבתי שאם אעבוד בחו"ל במשך שנה,‬
‫אולי אוכל לבנות להורים שלי בית.‬
‫חוץ מזה, תמיד חלמתי לנסוע לארץ אחרת.‬
‫אבל זה לא היה‬ ‫כמו לעבור מעיירת הולדתי לשיאן.‬
‫אף פעם לא טסתי במטוס.‬
‫ברגע שנחתתי על אדמת בריטניה,‬
‫רציתי להכיר את בריטניה.‬
‫היה בחוץ טפטוף.‬
‫השעה הייתה ארבע וחצי, וכבר היה חושך.‬
‫הרחובות היו צרים מאוד.‬
‫לא היה בסביבה אף בניין חדש או גבוה.‬
‫שמעתי שלונדון מפותחת,‬
‫אבל אני ראיתי רק בתים ישנים.‬
‫הרגשתי חרדה.‬
‫- לונדון, בריטניה -‬
‫בלונדון היו מטבחים מכל הסוגים.‬
‫טעמתי אוכל מלזי, אוכל ספרדי‬
‫ופיצה.‬
‫אבל המטבח הסיני עוד לא היה מפותח במיוחד.‬
‫היו פה מעט מאוד אנשים משיאן,‬ ‫ולא היו מסעדות אטריות.‬
‫כשגווירונג ויי הגיעה ללונדון,‬ ‫היא התחילה לעבוד ב"בארשו".‬
‫זאת הייתה המסעדה הסצ'ואנית‬ ‫החשובה הראשונה בלונדון.‬
‫והמסעדה הייתה מצליחה.‬
‫התברר שתושבי לונדון‬ ‫היו מוכנים מאוד לטעום אוכל סיני חדש.‬
‫גווירונג הייתה במקום לגמרי לא מוכר,‬ ‫שהיא לא דיברה את השפה שלו.‬
‫ועם זאת, היא נחושה ועקשנית מאוד.‬
‫הייתי השפית היחידה בצוות‬ ‫שלא הגיעה מסצ'ואן.‬
‫המטבח המסורתי של שיאן‬ ‫שונה מאוד מהמטבח הסצ'ואני.‬
‫אני אוהבת לבשל את האוכל של עיר הולדתי.‬
‫אז יום אחד‬
‫הכנתי לארוחת הצוות אטריות ביאנג ביאנג.‬
‫כולם אמרו שטעים להם.‬
‫זה שימח אותי מאוד.‬
‫אז בכל יום ראשון בערב,‬
‫הייתי מכינה כל מיני מאכלי קמח.‬
‫העמיתים שלי חיכו לימי ראשון.‬
‫"סוף סוף נאכל משהו חוץ מאוכל סצ'ואני.‬
‫"הגיע הזמן לאכול מאכלי קמח משאאנשי."‬
‫זה ממש העניק לי השראה‬
‫לפתוח מסעדת אטריות עם המטבח של עיר הולדתי.‬
‫חזרת עכשיו?‬
‫חזרתי בסביבות תשע.‬
‫ואיפה הלימון הקטן שלך?‬
‫היא עדיין בהונאן.‬
‫אהה…‬
‫כיף לה שם,‬
‫אז היא תישאר בעיר שלנו‬ ‫עד שהלימודים יתחילו.‬
‫הגיוני.‬
‫אולי היא אפילו לא רוצה לחזור לבית הספר.‬
‫היא שובבה מאוד, בדיוק כמו יואה יואה שלנו.‬
‫כן.‬
‫היא טובה בלנצל את סבא וסבתא שלה.‬
‫היא יושבת לסבא על הצוואר.‬
‫אהה…‬
‫היא הבוסית בבית של סבא וסבתא שלה.‬
‫עבדתי ב"בארשו" שבע שנים.‬
‫בשנים האלה, העבודה שלי עברה די חלק.‬
‫אולי ניפגש?‬ ‫-טוב.‬
‫בכל שנה נתתי עוד קצת כסף להורים שלי,‬
‫כדי שהאחיות שלי יוכלו להמשיך ללמוד.‬
‫הרגשתי תחושת הישג קטנה.‬
‫יכולתי להישאר ב"בארשו" עד סוף הקריירה שלי.‬
‫אבל הייתי לי עדיין תשוקה‬
‫להכיר את מאכלי הקמח של שאאנשי לאנשי המערב.‬
‫אז אמרתי לבוס שלי,‬
‫"אני ממש רוצה לפתוח מסעדה".‬
‫הוא לא רצה שאתפטר ואעזוב.‬
‫הוא אמר, "המסעדה שלנו מצליחה מאוד.‬
‫"תוכלי להיות השפית הראשית כשנפתח מקום חדש.‬
‫"אני יכול לשלוח אותך‬ ‫למסעדת מישלן כדי שתלמדי.‬
‫"כל האפשרויות טובות".‬
‫אמרתי, "אני אשמח ללמוד דברים חדשים,‬
‫"אבל הם שונים מהכיוון של החלום שלי".‬
‫סירבתי להצעה שלו.‬
‫ואז עזבתי את "בארשו".‬
‫חתמתי על חוזה שכירות למסעדה הראשונה שלי.‬
‫בתור התחלה, הייתי צריכה לנסח את התפריט.‬
‫הוא היה חייב לכלול את המנות‬ ‫החשובות של המטבח של שאאנשי.‬
‫אבל חששתי שהמערביים לא יהיו פתוחים אליהן.‬
‫אצלנו, בצפון, אוהבים אטריות דביקות.‬
‫הרבה בעלי מסעדות חשבו שזה מאתגר.‬
‫הם לא דמיינו שאפשר‬ ‫למכור בלונדון אטריות דביקות כאלה.‬
‫אמרו לי שהלקוחות במערב לא יאהבו אותן.‬
‫כשבישלנו אוכל בנוסח סצ'ואן ב"בארשו",‬
‫השתמשנו בפחות פלפל סצ'ואן חריף,‬ ‫בגלל הסובלנות המוגבלת של המערביים.‬
‫במסעדה בסגנון עיר הולדתי,‬ ‫לא רציתי לשנות את תרבות האוכל שלנו.‬
‫קניתי וייבאתי פלפלים חריפים מסין,‬
‫וטחנתי לעצמי אבקת צ'ילי.‬
‫לא היה לי מושג אם העסק יצליח.‬
‫קצת פחדתי.‬
‫העובדים החדשים שלי‬ ‫אף פעם לא ראו אטריות בנוסח שאאנשי,‬
‫אז הייתי צריכה ללמד אותם הכול מההתחלה.‬
‫מול מסעדת "שיאן אימפרשן" שפתחתי,‬
‫היו שני בניינים גבוהים עם הרבה דיירים.‬
‫הם היו באים לטעום את האוכל שלנו.‬
‫לאט-לאט, לקוחות התחילו‬ ‫לחזור יומיים, שלושה וארבעה ימים ברצף.‬
‫לא היה לנו צורך בפרסום.‬ ‫הפרסום מפה לאוזן הספיק.‬
‫כעבור שלושה שבועות,‬
‫התקשרו אליי מעיתון ה"גארדיאן".‬
‫- עמילן דביק ומענג -‬
‫התקשרו גם מ"טיים אאוט"‬
‫כדי לכתוב עלינו.‬
‫הייתי די המומה.‬
‫וככה פתאום, העסק התחיל לפרוח.‬
‫הייתי די מרוצה.‬
‫חודשיים אחר כך,‬
‫התחלתי להרגיש חוסר נוחות בכל הגוף.‬
‫חשבתי שאני פשוט מותשת בגלל המסעדה.‬
‫הלכתי לרופא, והרופא שאל,‬
‫"לא ידעת שאת בחודש השלישי להיריון?"‬
‫אמרתי שלא היה לי מושג.‬
‫מבחינה נפשית, הייתי ממש בדילמה.‬
‫לפתח קריירה בזמן שאת בהיריון‬
‫זה דבר קשה ביותר.‬
‫תמיד חשבתי שמסעדות הן הייעוד שלי.‬
‫העסק הזה היה יכול לשנות את גורל המשפחה.‬
‫לא יכולתי לוותר עליו.‬
‫לא ידעתי איך ילך לי,‬
‫אבל הייתי נחושה מאוד.‬
‫החברות שלי דאגו מאוד.‬
‫"איך תהיי במטבח עם הבטן הגדולה שלך,‬
‫"ותסתובבי בין ווקים וסכינים?‬
‫"את לא פוחדת?"‬
‫אמרתי שאמצא דרך לעשות‬ ‫את מה שממש רציתי לעשות.‬
‫זאת אומרת, גם היריון וגם קריירה.‬
‫אחרי שילדתי את הבת שלי, לקחתי חודש חופש.‬
‫ואז שכרתי מטפלת שתעזור לי לטפל בה,‬
‫כדי שאוכל לחזור לעבוד.‬
‫- מאסטר ויי‬ ‫מטבח שיאן -‬
‫העסק הצליח,‬
‫אז פתחתי מסעדה נוספת בשם "מאסטר ויי".‬
‫התחלתי לעבוד בשבע בבוקר.‬
‫לפעמים הייתי חוזרת הביתה‬ ‫רק בחצות או באחת בלילה.‬
‫בלי מים. אני אחמם פה שמן.‬
‫אל תוסיף מים.‬
‫זה בסדר, הווק בדיוק התייבש.‬
‫במשך רוב הילדות של הבת שלי,‬
‫לא ביליתי איתה הרבה זמן.‬
‫הלב שלי היה קרוע.‬
‫לא ידעתי אם אני צריכה‬ ‫להיות יותר עם הבת שלי‬
‫או להשקיע יותר ולתת הכול למסעדות שלי.‬
‫התקופה הכי קשה הייתה‬ ‫כשהבת שלי חלתה והיה לה חום,‬
‫ולא יכולתי להיות איתה.‬
‫ביקשתי מחברה לקחת אותה לבית החולים.‬
‫הבת שלי כל הזמן שאלה,‬
‫"אמא, מתי תוכלי להיות איתי ולנוח?"‬
‫ידעתי שהבת שלי לא רוצה שאעבוד קשה מדי.‬
‫לא הייתי אמא טובה.‬
‫הרגשתי די אבודה בגלל זה.‬
‫תני לי יד.‬
‫בסדר.‬
‫את שומעת את הברווזים?‬ ‫-כן.‬
‫וואו, הם בטח מתים מרעב, נכון?‬
‫נכון.‬
‫בואי לפה, אמא.‬
‫לאן?‬
‫לפה.‬
‫תני לי לעזור.‬
‫שימי את זה פה.‬
‫הם באים!‬
‫אני רוצה לתת לבת שלי‬ ‫חיים הרבה יותר טובים מאלה שהיו לי.‬
‫כדי שהיא תקבל השכלה יותר טובה,‬
‫אין לי ברירה מלבד לעבוד קשה.‬
‫אני חייבת להאמין שכל זה ישתלם.‬
‫מה אם תיפלי למים?‬
‫את יכולה להציל אותי.‬
‫באמת?‬
‫אני לא יודעת לשחות. את יודעת לשחות?‬
‫את יודעת?‬ ‫-קצת.‬
‫קצת?‬
‫זה כיף?‬
‫זה כיף.‬
‫בואי הנה, יואה.‬
‫בכל פעם שאני מארגנת קצת זמן פנוי,‬
‫אני לוקחת אותה לראות וללמוד על העולם.‬
‫בקושי יש לי זמן בשבילה,‬
‫אבל אני יכולה לספק לה‬ ‫הזדמנויות לרכוש השכלה.‬
‫זאת האחריות שלי בחיים.‬
‫וואו, איך את זורקת כל כך רחוק?‬
‫אין לי מושג.‬
‫ברגע שאני זורקת,‬
‫זה פשוט מגיע רחוק.‬
‫אהה, הבנתי.‬
‫אז תלמדי אותי. בסדר?‬ ‫-כן.‬
‫רשמתי את הבת שלי לבית ספר די טוב.‬
‫בריאיון שלה, היא הייתה ממש שמחה.‬
‫היא ענתה מצוין על כל השאלות.‬
‫המנהל אמר, "ברוכה הבאה לבית הספר שלנו".‬
‫זאת הייתה הרגשה ממש טובה.‬
‫מה הם אמרו?‬
‫הם מדברים, נכון?‬ ‫-כן.‬
‫הם מפטפטים.‬ ‫-אני יודעת מה הם אמרו.‬
‫"שלום, גם את אכלת מהלחם הזה?‬
‫"הוא ממש טעים."‬
‫בית הספר שלה רחוק מאוד,‬
‫אז נאלצתי לעבור לדרום.‬
‫אני נוסעת 3.5 שעות כל יום לעבודה ובחזרה.‬
‫זה מאתגר, אבל לדעתי זה שווה את זה.‬
‫הבת שלי נהנית מאוד בבית הספר.‬
‫היא הייתה רוצה שנבלה יותר זמן ביחד.‬
‫אבל עכשיו היא מבינה‬
‫למה אמא שלה‬ ‫הולכת לעבודה כל יום ועובדת כל כך קשה.‬
‫- כפיסי תפודים מוקפצים עם חומץ וצ'ילי -‬
‫- אטריות עור קר בנוסח שיאן -‬
‫- עור שעועית קרושה בנוסח שיאן -‬
‫- המבורגר חזיר מפורק בנוסח שיאן -‬
‫- פטריות יער שחורות חריפות -‬
‫- צלעות במלח ופלפל -‬
‫- טלה בנוסח שיאן‬ ‫עם אטריות מטוגנות שנמתחו ביד -‬
‫- אוזן חזיר חריפה עם מלפפונים -‬
‫- בשר חזיר מטוגן‬ ‫עם כופתאות אצות דביקות -‬
‫- כופתאות מטוגנות עם עשבי בר -‬
‫- מרק אטריות צ'ישאן שנמתחו ביד -‬
‫- מרק פאומו בנוסח שיאן -‬
‫- עוגות אורז דביקות עם סוכר חום -‬
‫- אטריות ביאנג ביאנג -‬
‫כן, אני אעטוף אותך בזה.‬
‫בואי. כן, נעטוף אותך.‬
‫נשמע טוב?‬
‫אני יכולה לעטוף אותך בזה?‬
‫זה מספיק גדול כדי לעטוף אותך.‬
‫אני מרגישה שהייתי‬ ‫על המסלול הנכון כל השנים האלה.‬
‫הבישול לא רק הגשים את החלום שלי,‬
‫לעשות את מה שאני אוהבת,‬
‫אלא גם עזר לי לשפר את החיים של המשפחה שלי.‬
‫שתי האחיות שלי עצמאיות לגמרי.‬
‫אחותי הצעירה היא רופאה.‬
‫גם אחותי השנייה די מצליחה בשיאן.‬
‫אני עדיין תומכת בהורים שלי.‬
‫בניתי למשפחה שלי ארבעה בתים.‬
‫ועכשיו, ההורים שלי חושבים‬
‫שהבת שלהם‬ ‫הרבה יותר מוצלחת מהבנים של אחרים.‬
‫אני מקווה שכשהבת שלי תגדל,‬
‫היא תממש את הפוטנציאל שלה.‬
‫אני לא אכריח אותה לעשות משהו‬ ‫ולא ארחיק אותה משום דבר.‬
‫גם הבת שלי יודעת את זה.‬
‫בזכות המאמצים של מסעדנים כמו גווירונג,‬
‫הסטראוטיפים של המטבח הסיני התנפצו.‬
‫הדלת נפתחה, ואנשי המערב‬ ‫יכולים לראות את הגיוון שבמטבח הסיני.‬
‫זה לא מה שתמיד חשבתם.‬
‫יש עוד המון דברים לגלות.‬
‫וגווירונג ויי היא האור המוביל‬ ‫של אוכל בנוסח שיאן בלונדון.‬
‫עד עכשיו, החיים שלי‬ ‫היו דומים מאוד לחיטה משאאנשי.‬
‫החיטה חרוצה וחסונה,‬
‫והיא גדלה צעד אחר צעד.‬
‫הנתיב שלי לא היה קל,‬
‫אבל הקשיים שהתמודדתי איתם עיצבו אותי‬
‫והפכו אותי לאישה אחראית עם מחשבה עצמאית.‬
‫אני מקווה שגם העתיד שלי יהיה כמו החיטה.‬
‫שאתגבר על מכשולים, צעד אחר צעד.‬
‫תרגום כתוביות: ברונק פרלמוטר‬