Hveten vår er helt unik
på grunn av miljøet den vokser i.
I fjellene i hjembyen vår
er vekstvilkårene for hvete veldig tøffe.
Om vinteren
er hveteplantene dekket av et hvitt lag med frost.
Andre planter som dekkes av snø, vil dø,
men ikke hvete.
Når varmere vær smelter snøen,
vokser hveten bedre og fyldigere.
Hvete smaker godt.
Hvetenudler har en fyldigere aroma.
Straks du åpner lokket på kjelen,
fyller aromaen av nudlene rommet.
Selv uten noe på nudlene,
kan du sette pris på den spesielle duften.
Denne tradisjonen med matlaging med mel går over tusener av år.
Det er noe jeg ikke kan miste.
For meg er hvete utrolig verdifullt.
I London er kinesisk mat noe av den mest populære utenlandske maten.
Men den representerer ikke variasjonen i det kinesiske kjøkken.
Å gå fra en kinesisk provins til neste
er som å gå til en annen verden, matmessig.
Og for Guirong Wei
handler det ikke bare om forretninger og matlaging.
Det er et kulturoppdrag også.
I Kina er det veldig få kvinnelige kokker.
For å lykkes, må de være bedre enn alle andre.
Det er tilfellet med Guirong.
Hun kom hit uten noe.
Ingen engelskkunnskaper.
Likevel har hun nå åpnet sin fjerde restaurant.
I London har hun satt mat fra Xi'an på kartet.
Xi'an, en av de gamle hovedstedene i verden,
er et kulturelt sentrum i Kina og veldig viktig gastronomisk.
Silkeveien og den muslimske befolkningen i Xi'an har påvirket maten
med tanke på smaksprofilene og krydderet de bruker.
Derfor er mange av rettene du ser der
veldig unike for den regionen i Kina.
Når Guirong lager mat,
blir du transportert til Xi'an av det.
En utenlandsk stereotyp om kinesisk mat er at det handler om ris.
Men Guirong Wei er fra Nord-Kina,
hvor alt handler om hvete.
De kaller det mianshi, melmat.
Du har melboller, brød og nudler.
Xi'an er kjent for sine nudler.
De har dusinvis av ulike varianter,
noen ganger kuttet eller håndformet eller håndstrukket.
Xi'an-nudler er i ferd med å bli elsket i London
takket være Guirong Weis innsats.
XI'AN BY I SHAANXI-PROVINSEN I KINA
I Shaanxi er det rundt 100 typer nudler.
De mest berømte er Biang Biang-nudler.
Disse nudlene gir deg en forståelse av kulturen i Xi'an.
Som en innfødt fra Shaanxi som vokste opp i Xi'an,
er jeg forpliktet til å videreføre denne mattradisjonen.
Så jeg bruker den tradisjonelle håndlagde teknikken.
Den originale melaromaen bør kjennes.
Da jeg var barn, lærte bestemor og mor meg å lage nudler.
Når den blir klasket i benken, lager deigen en biang-biang-lyd.
Jeg liker denne prosessen.
Vi pleier å ha krydder i nudlene,
som lokal eddik, sjalottløk, chili og hvitløk.
Når du heller oljen over krydderet,
får du en fresende lyd.
Nudlene er så vakre.
De spretter som om de danser.
Etter den første biten,
vet jeg at én bolle er for lite.
De er myke, seige og glatte på samme tid.
Jeg tror aldri jeg får nok av dem.
Jeg vil spre Shaanxi-nudlene til flere over hele verden.
Mitt håp er å få Xi'an-nudler til å nå folk overalt.
Det er min plikt og mitt ansvar.
BIANG BIANG-NUDLER
Et kinesisk ordtak sier: "Ingen er lovet et lykkelig liv."
Jeg hadde en tøffere barndom enn mine jevnaldrende.
Jeg ble født sør i Shaanxi-provinsen i Kina.
Det var 800 mennesker i landsbyen vår.
Hele landsbyen var veldig fattig,
og familien vår var en av de fattigste.
Vi var bønder.
Hvert år hadde familien vår for lite mat.
Jeg er det eldste barnet i familien.
Jeg har to yngre søstre.
På den tiden sa kineserne:
"Tre døtre ender en familielinje."
Foreldrene mine trodde at uten en sønn, ville ingen kunne utføre fysisk arbeid
eller forsørge dem i alderdommen.
Som den eldste datteren i familien,
var det min plikt å skaffe en svigersønn til å bo hos oss.
Jeg syntes ikke det burde være sånn.
Jeg burde dra ut i verden og lære mer.
Jeg tenkte:
"Selv om foreldrene mine ikke har en sønn, skal jeg vise dem
at jeg utvilsomt er like dyktig som sønner."
BOHEKOU LANDSBY I SHAANXI-PROVINSEN I KINA
Min første drøm var å dra forbi Qin Ling-shan.
Å studere var vår eneste utvei fra fjellene på den tiden.
Men familien hadde ikke råd til utdannelse til oss alle tre.
Da jeg var elleve eller tolv, tok jeg en avgjørelse.
Jeg burde slutte på skolen og begynne å tjene penger,
så søstrene mine kunne få en god utdannelse.
Og hele familien ville få det bedre.
Jeg fant min første jobb på en paomo-restaurant.
Jeg vasket opp og gjorde forskjellige ting.
Mens jeg vasket opp, så jeg på kjøkkensjefen ved ovnen.
Det så veldig kult ut.
Det var en rytme der.
Når man skal ha i krydderet,
når man skal kaste på woken,
og så er det skrubbing og vasking av woken.
Jeg fikk ikke musikkutdannelse som barn,
og de kjøkkenlydene var som musikk for meg.
Svisjelyden av å vaske woken,
klirringen når øsen rørte
og de knitrende flammene.
Jeg visste hva som skjedde på kjøkkenet uten å se.
"Kjøkkensjefen tilsetter krydder."
"Å, retten er ferdig. Den blir servert."
Jeg tenkte for meg selv: "En dag skal det der være meg."
En dag kom kusinen min tilbake fra Xi'an,
den store provinshovedstaden.
Hun sa: "Bli med meg til Xi'an.
Det er mange jobbmuligheter der.
Du vil nok tjene mye mer penger der."
Etter å ha hørt det, bestemte jeg meg for å dra til Xi'an.
Familien min var imot det.
Jeg var bare 13 da.
Det tok over ti timer med bil fra byen vår forbi Qin Ling-shan.
Hvis jeg dro til Xi'an,
lurte de på om jeg ville komme tilbake.
Jeg sa bestemt at jeg ville komme tilbake og ikke forlate mine foreldre uten hjelp.
Da jeg dro, snakket jeg med søstrene mine.
Jeg pekte på veggen bak kjøkkenet og sa:
"Se. Jeg har alltid vært en utmerket elev.
Diplomene mine er over hele veggen.
Hvis dere ikke studerer hardt i fremtiden, er det deres problem.
Å ikke kunne betale skolepengene deres, er mitt."
Foran familien min opptrådte jeg veldig optimistisk og sterk.
Men da bussen dro, gråt jeg faktisk.
Da jeg kom til Xi'an, tok kusinen min meg med til sentrum.
Xi'an er en historisk hovedstad.
Dens rike historie og velstand går over tusener av år.
Jeg hadde en følelse av at i denne byen
ville jeg finne min plass.
Under den gamle bymuren var det ulike markeder.
Det var et stort utvalg av mat.
Dampboller,
forskjellige melboller i Xi'an-stil…
…og så mange typer nudler.
Jeg trodde folk i hjembyen min elsket nudler,
men folk i Xi'an elsker nudler enda mer.
Mens vi gikk rundt,
sa kusinen min: "Du burde lære et yrke."
Hun sa jeg kunne lære å bli blomsterdekoratør.
Jeg sa: "Jeg kan ikke lære det. Jeg er som en gutt.
Det er ikke noe for meg."
Så sa hun: "Hva med å bli syerske?"
Jeg sa: "De sitter hele tiden. Det er enda verre."
Hun sa: "Hva vil du da?"
Jeg svarte:
"Jeg vil lære å bli kokk."
Kusinen min var veldig bekymret.
Vanligvis var det et yrke for gutter.
Jeg sa: "Ingen grunn til bekymring. Jeg er like dyktig som gutter."
En av de mest berømte rettene fra Xi'ans gater heter liangpi.
Liangpi-nudler.
Det er en blanding av glatt, hvit stivelse
og seigere gult hvetegluten.
De lages ved å dekonstruere deig til hvetestivelse og gluten,
noe som kineserne har gjort i århundrer.
Først lager jeg deigen av mel
og lar den ligge i vann.
Jeg vasker den til gluten og stivelse er helt adskilt.
Så damper jeg glutenet.
Jeg bruker vannet med stivelsen til å dampe den kalde nudelmassen.
Når de er kalde,
kutter jeg dem i tynne, nudellignende skiver.
Prosessen er komplisert og krever mye arbeid.
Men det er verdt det.
Liangpi lages til en salat med agurk, hvitløk og eddik.
Det er en forfriskende rett med en veldig interessant tekstur.
De er myke og glatte og litt sprø.
Det er en hel sanseopplevelse.
Kinesisk mat er full av innovative teknikker.
Og rettene man får med denne teknikken
er helt unike for det kinesiske kjøkkenet.
Ingen andre steder i verden kan du finne
disse vannvaskede nudlene fra hjembyen min.
For meg kan ingen andre typer kjøkken måle seg.
Tross alt går maten vår tusenvis av år tilbake.
Det må være en grunn.
LIANGPI-NUDLER FRA XI'AN
Etter at jeg gikk ut av kokkeskolen,
traff en flom forårsaket av et jordskred hjembyen vår.
På telefonen sa søsteren min
at vannet kom rett inn i hjemmet vårt.
Hvis huset hadde kollapset,
kunne familien min blitt knust til døde.
Det er i kinesernes DNA å ta vare på foreldrene sine.
Jeg var opprørt fordi på den tiden
var praktikantlønnen min veldig lav.
Jeg hadde ikke mye spart for å hjelpe familien min.
Jeg kunne heller ikke dra og besøke dem med en gang.
Det var da jeg fikk en idé.
Jeg burde lære mer og tjene mer for å bygge nytt hus til foreldrene mine.
Jeg brukte lang tid på å planlegge.
Jeg kunne ikke slutte å jobbe på kjøkkenet.
Jeg hjalp til og med de andre.
Jeg lagde kalde retter,
kuttet ingredienser,
rørte i retter,
lagde melbaserte retter og mer.
Jeg så ikke på det som å jobbe for andre.
Jeg gjorde det for familien min.
Jeg jobbet på et hotell i mange år
og gjorde mitt beste for å forbedre meg og lære håndverket.
En dag dro kjøkkensjefen vår til Tokyo i Japan.
Jeg snakket med sjefen min og sa:
"Jeg tror jeg kan gjøre jobben som kjøkkensjef. Kan du gi meg en sjanse?"
Hun sa: "Ja, du kan prøve deg som kjøkkensjef."
Jeg var bekymret, spesielt for én ting.
Jeg var kvinne, den eneste kvinnen på kjøkkenet,
og jeg ledet en gruppe menn eldre enn meg selv!
De var alle mer erfarne enn meg.
Når du tar oppmøte,
var jeg den yngste, og den eneste kvinnen,
som så på rekken av menn som sa navnene sine.
I Kina er det ikke mange kvinner
som har ansvaret for kjøkkenet og for wokene.
Det blir sett på som lite feminint og hardt arbeid.
Kvinner som leder kjøkken
må være fast bestemt for å vise dem alle
og overgå mennene.
Jeg følte at det ikke ville bli lett.
Men jeg var likevel overbevist om at jeg kunne gjøre det.
Jeg fortsatte å jobbe på kjøkkenet,
jeg gjorde jobben min hver dag.
Teamet vårt tilpasset seg gradvis.
Og senere fungerte de bra med meg.
Drømmen min om å lede et kjøkken hadde gått i oppfyllelse.
Ingen agurkstrimler?
Denne trenger ikke agurkstrimler, så nei.
Da hun jobbet som kjøkkensjef i Xi'an,
imponerte Guirong dem hun jobbet med.
Og i 2008
fikk hun denne muligheten til å komme til London
og jobbe for den berømte sichuanske restauranten Barshu.
Jeg var så glad, for i London var lønnen veldig høy.
Jeg tenkte at hvis jeg jobbet i utlandet i et år,
kunne jeg bygge foreldrene mine et hus.
Dessuten hadde jeg alltid drømt om å dra utenlands.
Men dette var ikke som å dra fra hjembyen min til Xi'an.
Jeg hadde aldri vært på et fly.
Da jeg landet på britisk jord,
ville jeg se hvordan Storbritannia var.
Det regnet litt ute.
Klokken var 16:30, og det var allerede mørkt ute.
Veiene var veldig smale.
Ikke en eneste ny eller høy bygning å se.
London skulle være utviklet, men jeg så bare gamle, slitne hus.
Jeg var engstelig.
LONDON, STORBRITANNIA
I London var det mange forskjellige typer mat.
Jeg spiste malaysisk mat, spansk mat
og pizza.
Men kinesisk mat var ikke velutviklet ennå.
Det var veldig få fra Xi'an her, og ingen nudelrestauranter.
Da Guirong Wei kom til London, begynte hun å jobbe hos Barshu.
Det var den første store sichuanske restauranten i London.
Og restauranten var vellykket.
Innbyggerne i London var klare for en ny smak på kinesisk mat.
Guirong var på et ukjent sted der hun ikke snakket språket.
Likevel var hun så bestemt og utholdende.
Jeg var den eneste kokken på teamet som ikke kom fra Sichuan.
Tradisjonell mat fra Shaanxi og sichuansk mat er forskjellig.
Jeg elsker å lage mat fra hjembyen min.
Så en dag,
til personalmaten, lagde jeg Biang Biang-nudler.
Alle sa: "Vi liker dette."
Det gjorde meg veldig glad.
Så hver søndag kveld
lagde jeg mat med nye smaker.
Kollegaene mine gledet seg til søndagene.
"Endelig en pause fra sichuansk mat.
Tid for melmat fra Shaanxi."
Det inspirerte meg
til å åpne en nudelrestaurant med mat fra hjembyen min.
Kom du nettopp tilbake?
Jeg kom tilbake rundt ni.
Hvor er Lille Sitron?
Hun er fortsatt i Hunan.
Hun har det gøy,
så hun blir i hjembyen vår til skolen begynner.
Det gir mening.
Kanskje hun ikke engang vil gå på skolen nå.
Hun er veldig rampete, akkurat som lille Yue Yue.
Ja.
Hun er flink til å overtale besteforeldrene sine.
Hun rir på bestefars rygg.
Hjemme hos besteforeldrene, er hun sjefen.
Jeg jobbet på Barshu i sju år.
De årene gikk arbeidet mitt ganske greit.
- Skal vi legge på? - Ok.
Hvert år ga jeg ekstra penger til foreldrene mine
så søstrene mine kunne fortsette å studere.
Jeg følte jeg hadde oppnådd noe.
Jeg kunne ha blitt på Barshu resten av karrieren min.
Men jeg hadde fortsatt et ønske
om å introdusere melmat fra Shaanxi til flere vestlige.
Så jeg sa til sjefen min:
"Jeg vil virkelig åpne en restaurant."
Han ville ikke at jeg skulle si opp og dra.
Han sa: "Restauranten vår går så bra.
Du kan bli kjøkkensjef når vi utvider med en ny restaurant.
Eller jeg kan sende deg til en michelinrestaurant for å lære.
Alle gode alternativer."
Jeg sa: "Jeg vil gjerne lære ting,
men de er annerledes enn retningen drømmene mine går i."
Jeg avslo tilbudet.
Det var da jeg forlot Barshu.
Jeg fikk leiekontrakten på min første restaurant.
Først måtte jeg lage et utkast til menyen.
Den måtte inkludere kjernerettene fra Shaanxi.
Men jeg var redd de vestlige ikke ville være mottakelige for det.
Vi fra nord liker seige nudler.
Mange restauranteiere så dette som en utfordring.
De kunne ikke tenke seg å selger så seige nudler i London.
HÅNDRULLEDE NUDLER
De sa vestlige kunder ikke ville like det.
Når vi lagde sichuansk mat på Barshu,
brukte vi mindre sichuan-chili grunnet vestliges begrensede toleranse.
I restauranten med mat fra hjembyen min ville jeg ikke endre matkulturen.
Jeg kjøpte og fikk sendt chilipepper fra Kina
og malte mitt eget chilipulver.
Jeg ante ikke hvordan forretningen ville gå.
Jeg var redd.
Min nye stab hadde aldri sett Shaanxi-nudler før,
så jeg måtte lære dem fra bunnen av.
Rett overfor min Xi'an Impression-restaurant
var to høye bygninger med mange beboere.
De kom ned for å smake på maten.
Etter hvert begynte kundene å komme to, tre, fire dager på rad!
Vi trengte ikke å reklamere. Ryktene var nok.
Etter tre uker
ringte The Guardian meg.
DEILIG ELASTISK OG SEIG
Time Out ringte også
for å skrive om oss.
Det var et sjokk.
Så forretningene blomstret.
Jeg var ganske fornøyd med det.
To måneder senere
begynte jeg å føle ubehag i hele kroppen min.
Jeg trodde jeg bare var utslitt fra restauranten.
Jeg gikk til legen, og legen spurte:
"Vet du ikke at du er gravid i tredje måned?"
Jeg sa jeg ikke ante noe.
Mentalt var jeg veldig usikker.
Å utvikle en karriere mens du er gravid
er ekstremt vanskelig.
Jeg trodde alltid at restauranter var mitt kall.
Forretningene mine kunne endre min families skjebne.
Jeg kunne ikke gi dem opp.
Jeg ante ikke hvordan det ville gå,
men jeg var veldig bestemt.
Vennene mine var så bekymret.
"Hvordan går det på kjøkkenet med den store magen,
der du går rundt kniver og woker?
Er du ikke redd?"
Jeg sa jeg skulle finne en måte å gjøre det jeg virkelig ville på.
Nemlig å ha både barn og en karriere.
Jeg tok en måned fri etter å ha født datteren min.
Så ansatte jeg en barnepike for å passe på henne,
så jeg kunne jobbe igjen.
MAT FRA XI'AN
Siden forretningene gikk bra,
åpnet jeg min andre restaurant, den heter Master Wei.
Jeg begynte å jobbe klokka 07:00.
Noen ganger kom jeg ikke hjem før midnatt eller 01:00.
Ikke noe vann. Jeg varmer oljen der.
Ikke ha i vann.
Det går bra. Woken har akkurat tørket.
I det meste av min datters barndom
var jeg ikke mye sammen med henne.
Jeg hadde en kamp i hjertet.
Jeg var usikker på om jeg burde tilbringe mer tid med datteren min
eller bruke mer tid og fortsette å gi alt til restaurantene.
Den vanskeligste tiden var da datteren min var syk med feber,
og jeg ikke kunne være med henne.
En venn tok henne med til sykehuset.
Datteren min spurte:
"Mamma, når kan du tilbringe tid med meg og hvile?"
Jeg vet at hun ikke ville at jeg skulle jobbe for hardt.
Jeg var ikke en god mor.
Jeg følte meg fortapt.
- Hold hendene mine. - Ok.
- Hører du endene kvekke? - Ja.
De må være sultne, ikke sant?
Ja.
Kom hit, mamma.
Hvor?
Hit.
La meg hjelpe deg.
Legg den her.
De kommer.
Jeg vil gi datteren min et mye bedre liv enn jeg hadde.
For at hun skal få en bedre utdannelse,
er jeg nødt til å jobbe så hardt.
Jeg må tro at alt er verdt det.
Hva om du falt uti?
Du kan redde meg.
Sier du det?
Jeg kan ikke svømme. Kan du svømme?
- Kan du? - Litt.
Litt?
Er dette gøy?
Ja.
Kom hit, Yue.
Når jeg har litt fritid,
tar jeg henne med for å se og lære om verden.
Jeg har knapt tid til henne…
…men jeg kan gi henne muligheten til å ta en utdanning.
Dette er mitt ansvar i livet.
Hvordan kaster du så langt?
Jeg aner ikke.
For så snart jeg kaster den, går den bare langt.
Jeg skjønner.
- Så lær meg det. Ok? - Ok.
Jeg tok datteren min med til en ganske bra skole.
På intervjuet var hun veldig glad.
Hun var flink til å svare på spørsmålene.
Rektoren sa: "Velkommen til skolen vår."
Det var en så god følelse.
Hva sa de?
- De snakker, ikke sant? - Ja.
- Prater. - Jeg vet hva de sa.
"Hallo, spiste du også dette brødet?
Det er så godt."
Siden skolen er langt unna,
måtte jeg dra sørover.
Jeg bruker 3,5 timer på å pendle til og fra jobb hver dag.
Selv om det er utfordrende, tror jeg det er verdt det.
Datteren min har det flott på skolen.
Hun skulle ønske vi kunne tilbringe mer tid sammen.
Men nå forstår hun
hvorfor moren hennes drar på jobb hver dag og jobber så hardt.
FRITERTE POTETSTRIMLER MED EDDIK OG CHILI
LIANGPI-NUDLER FRA XI'AN
TOFUSKINN FRA XI'AN
PULLED PORK-BURGER FRA XI'AN
KRYDRET SVART JUDASØRE
SPARE RIBS MED SALT OG PEPPER
LAM FRA XI'AN HÅNDREVNE STEKTE NUDLER
KRYDRET GRISEØRE MED AGURK
STEKT SVINEKJØTT & SJØGRESS POTSTICKERE
STEKTE MELBOLLER MED VILLE URTER
HÅNDSTRUKNE NUDLER FRA QISHAN I SUPPE
PAOMO-SUPPE FRA XI'AN MED KJØTT
SEIGE RISKAKER MED BRUNSUKKER
BIANG BIANG-NUDLER
Yue, jeg skal pakke deg inn.
Kom igjen. Jeg pakker deg inn. Høres det bra ut?
Kan jeg pakke deg inn? Den er stor nok til å pakke deg inn.
Jeg føler at jeg har vært på rett vei alle disse årene.
Matlaging har ikke bare oppfylt min egen drøm
om å gjøre det jeg elsker,
men også bidratt til å forbedre min families liv.
Mine to søstre er nå helt uavhengige.
Min yngste søster er lege.
Og min andre søster gjør det også ganske bra i Xi'an.
Jeg forsørger enda foreldrene mine.
Jeg har bygd fire enetasjes hus til familien min.
Og nå synes foreldrene mine
at denne datteren er mye bedre enn andres sønner.
Jeg håper at når min datter blir stor, vil hun realisere sitt eget potensial.
Jeg skal ikke tvinge henne til eller styre henne unna noe.
Datteren min vet dette.
Takket være innsatsen til restauratører som Guirong,
har hele stereotypen om kinesisk mat blitt knust.
Døren er åpen for at vestlige kan få se variasjonen i kinesisk mat.
Den er ikke som du trodde.
Det er så mye mer å oppdage.
Og fyrtårnet for mat fra Xi'an i London har vært Guirong Wei.
Så langt har livet mitt vært som hveten i Shaanxi.
Hveten er seig og motstandsdyktig
og vokser litt etter litt.
Min vei har ikke vært enkel,
men vanskelighetene jeg har møtt, har formet meg
til en ansvarlig person som tenker selvstendig.
Jeg håper at også fremtiden min er som hveten.
At jeg overvinner hindringer ett skritt om gangen.
Tekst: Susanne Katrine Høyersten