Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
În adâncul Amazonului,
e un loc în care delfinii plutesc printre copaci.
Sunt uimit de faptul că aceste animale,
aceste vietăţi incredibile, sunt aici, în junglă.
Un loc în care urşii trăiesc la înălţime.
Ursul-andin e arhitectul pădurii tropicale.
Un loc în care ţestoasele au îngeri păzitori.
Sunt atât de fermecat de acest loc
încât nu-mi imaginez să mai plec vreodată.
Iar copacii absorb 20 de miliarde de tone de apă zilnic,
sculptând râuri pe cer.
Apa e elementul de legătură.
Vorbim de cel mai mare fluviu din lume.
Apa nu există doar în fluviu,
ci şi în gheţari, în atmosferă, în nori.
Amazonul se schimbă în timp real. Sunt multe lucruri pe care nu le ştim.
Amazonul e plin de pericole.
În ciuda dificultăţilor, oamenii vor să aducă o schimbare.
Într-o expediţie inedită de doi ani,
National Geographic reuneşte un grup de cercetători pasionaţi
pentru a urmări traseul apei şi a explora ecosistemele.
Din vârful Anzilor,
de-a lungul a 6.437 km până la Oceanul Atlantic...
Ştiinţa ne permite să vedem în viitor.
Să ne asigurăm că va exista pentru generaţia următoare.
Contează ce facem.
Când te gândeşti la Amazon...
e puţin probabil ca aceste vârfuri de 6.100 m să-ţi treacă prin minte,
dar de aici începe totul.
Suntem în bazinul Amazonului.
Suntem chiar la margine, pe partea estică a Anzilor.
E un rezervor de apă important.
Zăpada şi gheaţa de aici
vor ajunge până la urmă în Amazon.
Dar gheţarii de aici dispar şi nu ştim cât de repede.
Asta vrea să afle exploratorul National Geographic, Baker Perry.
Conduc expediţia pentru a instala o staţie meteo
lângă vârful Ausangate.
După ce şi-a petrecut tinereţea în Anzi,
asta e ca o reîntoarcere acasă.
Am văzut schimbări uriaşe în Amazon,
defrişări în desfăşurare...
Încercăm să înţelegem cum reacţionează gheţarii.
Avem o înţelegere foarte limitată
a climei din vârful munţilor Anzi.
Baker, Tom şi echipa lor de ghizi şi experţi
pornesc pe unul dintre cele mai înalte vârfuri din bazinul Amazonului.
Aceşti gheţari imenşi reţin apă pentru comunităţile din aval.
Când clima se încălzeşte, sursa de apă dulce e în pericol.
E strâns legată de ciclurile de apă din toată Amazonia.
Moleculele de apă care cad sub formă de zăpadă
pe piscurile Anzilor provin din evaporarea
copacilor puternici din Amazon.
Curgând printre copaci, se eliberează în atmosferă.
Se condensează şi formează nori.
Norul va fi purtat de vânturi în Anzi,
unde va cădea sub formă de zăpadă.
Când o parte e modificată, tot sistemul reacţionează.
Dacă tai copaci în pădurea tropicală,
scade cantitatea de zăpadă de aici.
O staţie meteo le va oferi indicii
despre cât de mult se micşorează aceşti gheţari.
Dar, mai întâi, trebuie să ajungă acolo.
Ausangate nu e un munte uşor.
E greu să aduci echipament la aceste altitudini.
De asta nu s-a mai făcut până acum.
Mulţumesc.
Încercările fizice din aceste expediţii sunt reale.
Cea mai grea parte e lipsa oxigenului.
E ora 02:30.
Aşteptăm răsăritul peste trei ore şi jumătate.
Avem o secţiune mică de urcat aici
şi încă una acolo.
Dacă reuşesc, informaţiile din vârful Ausangate
vor fi nepreţuite pentru milioanele de oameni care depind de ele.
În ultimii zece ani, apa a scăzut în fiecare an.
În fiecare an e tot mai puţină apă.
Pentru biologul Ruthmery Pillco Huarcaya,
această pierdere e personală.
A crescut în înaltul Anzilor,
unde gheţarul a protejat mereu oamenii.
Gheţarul e o parte importantă a culturii noastre.
În copilărie, bunica îi spunea poveşti despre un urs mitologic.
Ukuku e un semizeu, jumătate urs, jumătate om.
Merge în Ausangate să ducă comunităţilor blocuri de gheaţă,
în semn că vor avea mai multă apă.
Povestea lui Ukuku e interpretată de secole la festivalul Qoyllur Rit'l.
Bunica îmi spunea că e gheaţă în apropiere,
dar acum, cu schimbările climatice, zăpada e departe.
Nu mai poate aduce acest cub de gheaţă.
Ukuku e mai mult decât un mit.
Ukuku înseamnă urs-andin în limba quechua.
Pentru Ruth, realitatea e la fel de misterioasă.
Încercăm să înţelegem viaţa secretă a ursului-andin.
E un animal despre care ştim puţine.
Ştim că e vital pentru pădurile tropicale de sub Ausangate.
WAYQECHA, PĂDUREA TROPICALĂ STAŢIE BIOLOGICĂ
Gheţarii sunt rezervorul de apă al bazinului Amazonului,
dar pădurile tropicale din Anzi sunt motorul ploii.
Acţionează ca un burete,
absorbând umezeala şi eliberând-o în aval.
Mereu mi-a plăcut să mă caţăr în copaci.
Vezi totul diferit din coronament.
E o lume complet diferită.
Atât pădurea, cât şi urşii sunt ameninţaţi
şi au nevoie unii de alţii pentru a prospera.
Erbivori lacomi, ei împrăştie seminţe oriunde se duc.
Se caţără foarte bine în copaci.
Îşi petrec majoritatea timpului în copaci.
Camerele le vor urmări mişcările,
ca Ruth să înţeleagă efectul lor asupra pădurii.
E bine. Să vedem ce surprinde camera.
Urşii-andini sunt greu de studiat, mai ales pe acest tip de teren.
Pentru a obţine informaţii, e nevoie de multe drumeţii.
E timpul să verificăm toate cele 75 de camere.
Lăsăm camerele aici tot anul,
dar le monitorizăm o dată la două luni.
Nu sunt urşi.
Urşii evită lumina reflectoarelor, dar alţii nu sunt timizi.
- E o vulpe? - Da.
- Ce vezi? - O pumă.
Ce mare e!
Ca să le ia urma, Ruth a adus cel mai bun detector.
Ukuku!
Da, da.
În deplasarea lor, urşii ajută la dispersarea speciilor de copaci.
Mănâncă seminţele şi le elimină prin fecale.
Fecalele au seminţele şi nutrienţii necesari pentru a creşte.
Acesta e vaccinium. E un afin sălbatic.
E unul dintre fructele preferate ale urşilor.
Fecalele pe care le-am găsit conţineau astfel de fructe.
Avem o cameră ascunsă la zece metri de aici.
Să sperăm că a surprins ceva.
Urs!
Unul mic.
Suntem foarte fericiţi când surprindem un urs.
În timp ce camerele dezvăluie comportamentul urşilor,
pentru a-l înţelege mai bine, trebuie să se apropie.
Norma!
Nu pot descrie sentimentul când am prins primul urs.
Era precum fratele meu mai mare.
Simt că fac parte din familie. E un animal incredibil.
Zgărzile cu GPS le urmăresc fiecare mişcare.
Şi, pentru prima dată,
o cameră National Geographic face o plimbare cu un urs pe nume Sunchu.
Putem vedea din perspectiva ursului.
Îi urmărim traseul şi învăţăm multe.
Se pare că Sunchu şi ceilalţi peste 40 de urşi identificaţi până acum
acoperă o arie mai mare decât se aşteptau.
Văd câteva grupuri.
Asta înseamnă că petrec mult timp în partea asta de pădure.
Descoperirile ei sunt extraordinare.
Pe măsură ce clima se încălzeşte şi urşii urcă, aduc seminţe,
ajutând pădurile să crească la altitudini mai reci.
Ne gândim cum vor ajuta urşii speciile de copaci
să se adapteze la noul mediu.
Ar putea fi soluţia supravieţuirii pădurii tropicale.
Astfel, apa poate continua să coboare de-a lungul Anzilor
până la izvoare,
unde începe să se transforme în ceva recognoscibil.
Nu e un singur râu.
Sunt mii de râuri mici care se varsă în marele Amazon.
Reprezintă 20% din apa dulce a întregii planete.
Amazonul este inima planetei,
iar toate aceste râuri sunt venele acestei inimi.
O fiinţă magică consideră că tot sistemul de râuri e casa ei.
Delfinii nu recunosc graniţele. Ei se mişcă liberi în râuri.
La fel şi Fernando Trujillo,
mutat în jungla amazoniană pentru a-şi dedica viaţa lor.
Când am venit aici, a fost dificil să găsesc delfinii,
pentru că nu aveam ochiul format.
Era un loc plin de viaţă, dar eu n-o vedeam.
A durat ceva timp până să înţeleg fluviul.
După 35 de ani, Fernando are o perspectivă clară.
Protejează animalul, menţinând echilibrul sistemului.
Delfinii sunt jaguarii apelor. Sunt prădătorii de top.
Se pot deplasa în râuri, lacuri, păduri inundate, peste tot.
Echilibrul e sub asediu constant,
iar populaţiile de delfini-roz scad vertiginos.
Există defrişări, incendieri, poluare.
Şi secetă.
Peste 100 de delfini au fost găsiţi morţi în decurs de şapte zile.
Se crede că decesele au legătură cu seceta
şi cu temperatura ridicată a apei.
Cea mai gravă secetă din Amazon a fost înregistrată în 2023.
Nivelul scăzut al apei reţine mai multă căldură,
crescând temperaturile.
Pentru prima dată, avem un fenomen
în care mulţi delfini mureau foarte repede.
Am pierdut 70 de delfini într-o zi. Milioane de peşti au murit.
Fernando lucrează cu echipele locale pentru a conserva aceşti delfini.
Prin marcarea lor, ei speră să identifice zonele
de hrănire şi de alăptare şi să extindă măsurile de protecţie.
Cine ar putea să ne arate mai bine decât ei?
Hai, hai! Du-te!
Când prinzi delfini, trebuie să fii mai rapid ca la pescuit.
Când întinzi plasa, peştii cad singuri în ea,
dar delfinul trebuie înconjurat pentru a-l prinde.
Am prins trei delfini. Sunt în plasa mare.
Când sunt lângă un delfin, îmi simt inima plină.
Simt că am un scop în viaţă.
În timpul capturii, veterinarul María Jimena Valderrama
monitorizează sănătatea delfinului.
Să facem linişte. E o femelă gestantă.
Linişte, vă rog!
E invaziv într-un fel.
Scoatem un animal acvatic din apă.
Îi măsurăm ritmul cardiac şi respirator.
Dacă animalul e prea stresat,
e mai bine să-l eliberăm.
Important e să-i fie bine.
E o femelă mare de 2,20 m. E gestantă.
Un delfin poate avea un pui la patru, cinci ani,
iar sarcina durează 13 luni, deci poate avea patru, cinci pui
de-a lungul vieţii.
E foarte important ca acest animal să fie conservat.
Orice animal contează.
Iau mostre de sânge şi de ţesut.
Îl marcăm repede.
Anestezia ne asigură că animalul nu simte durere
în timpul montării emiţătorului.
Marcarea a devenit un instrument puternic
pentru a înţelege ce zone sunt importante
pentru conservarea delfinilor.
Fernando află că masculii au teritorii mari.
Masculii se îndepărtează căutând grupuri de femele.
Dar femelele rămân în zone unde au mereu acces la hrană.
Asta le aduce în conflict direct cu oamenii.
Uneori, pescarii spun: "Delfinii ne fură peştii."
"Se duc la plasele noastre şi iau peştii din ele."
Ei au învăţat să asocieze pescuitul cu o masă gratuită.
Biologul marin şi fotograful Thomas Peschak se alătură expediţiei
lângă fluviul Negro, pentru a vedea comportamentul delfinilor.
Conflictul direct se poate termina cu moartea delfinilor
sau poate deteriora plasa pescarilor.
Dar există o posibilă soluţie.
Emiţătoarele sunt acustice.
E un mod de a face zgomot pentru a ţine delfinii departe de plase.
Emiţătoarele au funcţionat în ocean, dar n-au fost testate în Amazon.
Facem teste aici pentru prima dată cu Mariana.
Lucrăm cu comunitatea din lacul Acajatuba
şi avem doi pescari care ne ajută să facem testele.
Testele ne ajută să aflăm cum sunt motivaţi delfinii
să prindă peştele în plasă.
Percep sunetul şi se retrag.
Apoi mai încearcă o dată.
Insistă şi prind peştele.
N-a mers, fiindcă delfinii de aici sunt obişnuiţi cu oamenii.
Testele continuă.
Sunt optimistă. Dacă merge,
e un beneficiu reciproc pentru conservare şi pentru oameni.
Ştiind cum se comportă, cum fură peşte,
ne-ar putea ajuta să împiedicăm delfinii
să fure peşte.
Ca fotograf National Geographic,
scopul lui Thomas e să creeze voinţa
de a proteja Amazonul şi toate vietăţile sale.
Avem nevoie de imagini subacvatice,
pentru a face legătura între oameni şi delfini.
Scufundările cu aceşti delfini sunt magice.
Unii sunt foarte timizi,
alţii sunt îndrăzneţi,
iar unii sunt curioşi.
PREZENTAT DE NATIONAL GEOGRAPHIC ÎN PARTENERIAT CU ROLEX
Anual, în sezonul ploios,
are loc un fenomen incredibil pe Amazon.
Râurile se revarsă în pădurile din jur,
ajungând până la 20 km dincolo de maluri
şi având o adâncime de 15 m.
Totul a evoluat pentru a urmări acest puls. E ca o bătaie de inimă.
Pădurea, animalele...
oamenii de aici...
trăiesc după pulsul inundaţiilor şi a secetei.
Inclusiv delfinii.
Înotătoarele flexibile şi vertebrele le dau puteri magice.
Pot pluti printre copaci. E uimitor.
Se bazează pe aceşti copaci pentru a-şi hrăni prada.
Când pădurea se inundă,
peştii au acces la fructele şi seminţele de pe ramuri.
Există o legătură între sisteme. E importantă
pentru menţinerea biodiversităţii. Lucrurile merg aşa cum trebuie.
Dar pentru cât timp?
Când defrişările şi temperaturile ridicate
perturbă capacitatea Amazonului de a produce precipitaţii,
tot sistemul reacţionează, inclusiv fluxul de apă.
Dacă schimbi disponibilitatea apei,
ecosistemul nu e obişnuit cu asta şi va începe să se comporte diferit.
E un mister cum vor reacţiona copacii.
Thiago Silva şi echipa sa merg în pădurile inundate din Brazilia
pentru a găsi soluţia.
Vrem să înţelegem cum fac faţă copacii lunilor de inundaţii
şi cum schimbările climatice pot afecta viitorul pădurilor mlăştinoase.
Nu cunoaştem proprietăţile fiziologice ale acestor copaci.
Nu ştim exact cum vor face faţă.
Lucrează în toiul nopţii,
adunând mostre în timp ce plantele se odihnesc.
Ideea e să luăm crengile expuse,
ca soarele să le lumineze pe toate în timpul zilei,
apoi să se caţere foarte sus
şi să ia crengi mari, ca să le putem lua mostre.
E o adevărată aventură.
Julia investighează mărimea vaselor,
pentru a înţelege cum răspunde fiecare copac
la condiţii de umiditate sau secetă.
Thiago foloseşte tehnologie de ultimă oră
pentru a cerceta imaginea de ansamblu.
Mă fascinează modul
în care funcţionează mecanismul de menţinere a ecosistemului.
De cele mai multe ori animalele sunt actorii.
Plantele sunt cele care dau tonul.
Pentru prima dată, Thiago prezintă asta şi lumii.
Foloseşte LIDAR pentru a crea un instantaneu 3D, la 360 de grade.
Îmi plac plantele care îmbină natura cu tehnologia.
Acesta e un scaner terestru cu laser.
Va emite un fascicul de lasere în jurul acestui cap rotativ.
Trebuie să survolăm cu drona
şi să generăm modelul 3D al coronamentului.
Ne aşteptăm să avem un mediu virtual
în care oricine poate intra în pădure să vadă cum creşte nivelul apei.
Aproape că poţi simţi fizic
ce înseamnă ca 10 m de apă să inunde o pădure.
DATELE LIDAR TERESTRE ALE LUI TIAGO
Descoperirile lui Thiago şi Julia ne oferă o perspectivă a viitorului,
estimând ce copaci ar putea să nu supravieţuiască
şi ce înseamnă asta pentru fiinţele care depind de ei.
Vreau să înţeleg suficient din sistem
ca să ne putem pregăti pentru asta cât mai bine
şi să ne asigurăm că nu pierdem
tot ce oferă aceste păduri.
Nu doar animalele depind de aceste păduri,
ci şi 40 de milioane de oameni din Amazon.
Marea majoritate a populaţiei trăieşte lângă fluviu.
Depind de fluviu pentru transport.
Depind de pădure pentru peşte
şi pentru lemn.
Toată lumea depinde de Amazon pentru a trăi.
Oamenii care trăiesc în mijlocul lui sunt soluţia protejării lui.
Fluviul e sursa noastră de venit.
Dacă nu l-am avea,
mare parte din omenire n-ar exista.
Lupta de a salva economia fluviului duce o altă echipă
de exploratori pe Juruá, un afluent al Amazonului,
să lucreze alături de comunităţile locale.
E o relaţie complementară în cadrul acestui sistem,
deoarece oamenii nu trăiesc şi fac parte din pădure.
Scopul final al proiectului nostru
e să încercăm să înţelegem cum putem alinia
protecţia biodiversităţii cu bunăstarea oamenilor.
Echipa colaborează cu localnicii pentru a proteja ţestoasa uriaşă
şi a creşte numărul de arapaima, cunoscuţi de localnici drept pirarucu.
Ambele sunt importante pentru siguranţa hranei locale,
dar au şi o mare valoare comercială.
Exploatarea necontrolată a acestor resurse a redus drastic populaţiile.
Pentru mine, pirarucu e vedeta Amazonului.
Cântăreşte mai mult decât mine.
E cel mai mare peşte cu solzi de apă dulce din lume.
Dar, la sfârşitul anilor '90, era pe cale de dispariţie.
Cercetătorii şi pescarii locali şi-au unit forţele
pentru a crea un plan de pescuit sustenabil bazat pe un sistem de cote.
Protecţia mediului acvatic în care protejezi pirarucu,
e ca şi cum ai ţine un cont bancar.
João şi echipa lui ajută la implementarea acestui plan
în Juruá de 15 ani.
Dacă nu erau ei, n-am fi ajuns unde suntem acum.
E o poveste de succes incredibilă.
Populaţia de pirarucu a crescut cu 600%.
Pirarucu e peştele schimbării.
A adus schimbări sociale şi economice în aceste comunităţi.
Acum ei duc acest succes şi mai departe.
Folosirea GPS-ului la pirarucu
e o sarcină dificilă. Nu s-a mai făcut aşa ceva.
A fost posibil deoarece am lucrat cu pescari locali.
Ei cunosc foarte bine specia. Au interacţionat mult cu ea.
Sunt esenţiali în înţelegerea
celui mai bun loc de amplasare a dispozitivului.
Dacă funcţionează, datele în timp real
pot duce la o protecţie suplimentară
şi în cele din urmă, la mai mulţi peşti.
Dacă ne mărim cota autorizată,
vom avea un venit mai mare.
Mai jos, pe râul Juruá,
João şi Andressa îşi unesc forţele cu alţi localnici
în lupta pentru protejarea unei specii reprezentative Amazonului.
Monitorizăm plaja noaptea cu lanterne şi o arme.
Eu şi fiul meu lucrăm şase ore.
Dacă nu suntem acolo, sigur vor veni braconierii.
În fiecare an, ţestoasele ies pe mal să depună ouă.
Intră într-o stare de transă când depun ouă, făcându-i pe toţi,
inclusiv pe mamă, vulnerabili.
În ciuda statutului lor protejat,
ţestoasele de râu şi ouăle lor sunt o delicatesă la mare căutare.
O ţestoasă mare din Carauari ajunge la 400-500 de reali.
Aşa că mă vor urmări în Tabuleiro do Manariã,
timp de patru, cinci zile.
Braconierii sunt neobosiţi,
distrugând 99% din cuiburile de pe plajele nepăzite.
Aproape toate ţestoasele care depun ouă
pe o plajă neprotejată au cuiburile prădate de oameni.
De aproape 30 de ani, Bomba şi familia lui trăiesc
lângă plaja unde îşi depun ouăle ţestoasele,
în Tabuleiro. Ei protejează plaja.
Dacă n-am fi făcut acest tip de monitorizare,
adolescenţii de azi n-ar fi văzut nimic din toate astea.
Bomba a fost unul dintre primii paznici ai plajei,
iar azi e un reprezentant puternic al tuturor paznicilor.
Tatăl meu are grijă de ele în fiecare an.
Asta mă inspiră.
El şi João Pedro lucrează noaptea.
La 06:00 dimineaţa, mă duc să văd
ce s-a întâmplat pe Tabuleiro.
Chica descoperă că munca lor asiduă dă roade.
Pe plajele protejate, rata braconajului scade la doar 2%.
E cea mai mare bucurie. Cifrele au crescut mult.
- Bună, Bomba. Ce faci? - Bine. Tu ce faci?
Spre deosebire de pescari,
paznicii plajei n-au niciun profit.
Ca programul să continue, au nevoie de ajutor.
Problema cu protecţia plajelor
e că n-am reuşit să obţinem salarii bune pentru paznici.
Plata lor e un coş cu mâncare lunar
pentru lunile în care lucrează, de la cuib până la eclozare.
Dacă te gândeşti,
nu-ţi ajunge nici să cumperi pantofi, darămite să întreţii o casă.
Sunt complet dependenţi de strângerea de fonduri.
Unul dintre obiectivele noastre e să strângem resurse
care să permită extinderea programului de protecţie a plajei.
Ştiu că dacă plecăm de aici, braconierii vor distruge totul.
Aşa că luptăm pentru asta.
Lupta pentru un Amazon sănătos ne afectează pe toţi.
Pădurile de aici conservă atât de mult carbon,
încât ajută la protejarea întregii planete.
Fiecare pădure, fiecare copac joacă un rol în asta,
pentru că elimină dioxidul de carbon din atmosferă.
Angelo Bernardino vrea să ştie cât de mult.
Se îndreaptă spre gura fluviului,
unde apa provenită din gheţari se varsă în Atlantic
cu o viteză de 84 de piscine olimpice pe secundă.
O să fie fantastic.
Aici există o pădure de coastă cum nu s-a mai văzut.
E o pădure mixtă de mangrove.
Va fi grozav să vedem ce se întâmplă acolo. Să mergem!
Angelo studiază mangrovele amazoniene pentru prima dată.
Mangrovele din Brazilia sunt un peisaj emblematic.
Sunt importante pentru protejarea coastei şi pentru susţinerea vieţii.
Majoritatea mangrovelor cresc în apă sărată. Nu şi astea.
Suntem lângă ocean şi determinăm salinitatea.
Nu există sare. E apă dulce.
Acest lucru obligă mangrovele să se adapteze.
E o pădure unică de pe coasta Amazonului.
N-am mai văzut aşa ceva.
Asta e!
Iau mostre pentru a afla cât carbon e stocat aici.
Ce părere ai?
Cred că sunt 400 de ani de depozite sedimentare aici.
Frumos.
E foarte important să răsuceşti tot timpul,
ca să scoţi mostra de sol.
Ia te uită! Am reuşit. Sunt doi metri.
E incredibil cât carbon putem vedea
chiar şi la doi metri adâncime.
Sunt frunze vechi de mii de ani, păstrate în sol.
Pădurile tropicale amazoniene
reţin 120 de miliarde de tone de carbon.
Se pare că aceste mangrove conţin şi mai mult.
Mangrovele amazoniene conţin de trei, patru ori
mai mult carbon decât aceeaşi zonă din pădurile amazoniene.
Funcţia naturală a mangrovelor de la gura de vărsare a Amazonului
atenuează schimbările climatice.
Ele susţin viaţa doar prin simpla prezenţă, prin simpla conservare.
Impactul global al Amazonului nu se opreşte aici.
Şi nici Amazonul.
Apa dulce şi sedimentele care se varsă din Amazon în ocean
ajung până în Insulele Caraibe.
Poţi observa apa dulce din Amazon până în nord, în Puerto Rico.
Toată acea apă dulce aduce o sursă de nutrienţi,
al cărui impact asupra ecosistemului marin încă nu e înţeles pe deplin.
Ne aflăm în Tobago, în estul Mării Caraibilor.
Tom şi Angelo vor să vadă cu ochii lor.
Sunteţi gata?
Multe dintre vietăţile marine de aici
depind direct de hrana adusă de jetul fluviului Amazon,
iar asta înseamnă un ecosistem marin complet diferit.
Aici sunt recife formate din bureţi.
Chiar şi bureţi albaştri. N-am mai văzut bureţi albaştri.
Buretele e singurul responsabil de preluarea bogăţiilor oferite
de Amazon Caraibilor şi de transformarea lor în compuşi
pe care celelalte specii din lanţul trofic îi pot accesa.
Abia am început să înţelegem extremităţile
îndepărtate ale coloanei fluviului Amazon.
Când vine vorba de Amazon, un lucru e clar.
Totul e conectat, de la bureţii din Caraibe,
până la originea sa îngheţată din Anzi.
E bine.
Bun, am pornit-o. Bateria se încarcă. Bravo!
Staţia meteorologică e cea mai înaltă din Peru
şi din Anzii tropicali.
Ea va îmbunătăţi prognoza climatică pe viitor.
Ştim că deciziile pe care le luăm
în următorul deceniu vor determina cum va arăta faţa Pământului
pentru mii de ani de acum înainte.
Contează mult ce facem în următorii ani.
Ca să ne putem bucura în continuare de acest loc minunat
care e casa noastră. Planeta noastră.
Camerele lui Ruth au arătat comportamentul urşilor-andini,
nedescoperit până acum.
Angelo şi Thiago cercetează mai multe mlaştini amazoniene,
inclusiv extinderea mangrovelor cu 20%.
Fernando a încheiat acorduri inovatoare internaţionale
pentru protecţia delfinilor.
Unu, doi, trei... Delfinii-roz!
Echipa lui João şi Andressa a susţinut protejarea a 200 de lacuri,
23 de plaje şi a antrenat 77 de paznici.
Bomba şi familia lui au salvat peste un milion de ţestoase.
Răspunsurile despre conservarea Amazonului,
despre utilizarea resurselor naturale sunt aici,
cu aceşti oameni, în aceste locuri.
Nu le aducem aici. Le construim aici.
Mulţumiri National Geographic
şi Rolex Perpetual Planet Amazon Expedition.
Mâna sus cine are una.
Nu e vorba doar de ştiinţă. E vorba şi de soluţii.
E vorba de colaborarea cu comunităţile locale şi de speranţă.