Те, що ви зараз побачите, може бути небезпечним, нелегальним, неетичним,
дріб’язковим, безглуздим, аморальним і безперечно дурним.
Та водночас — усе це чиста правда.
Ну... майже.
ОРЛАНДО, ФЛОРИДА
Це сталося багато років тому.
Мене завжди вчили поважати цвинтарі.
Я не думала, що ми ліземо до темних сил чи щось таке.
Я робила звичайну готичну фотосесію.
Було атмосферно. Темно.
Красиво, крихітко. Темніше. Ще темніше, так.
У якийсь момент
я стояла перед високим, дуже старим бетонним хрестом.
Не знаю, чи його зачепили, але він почав падати вперед.
Лайно!
Мене паралізувало,
і я розумію: «Чорт, я за дві з половиною години від дому».
Треба їхати до Джексонвілла, а я не відчуваю ніг.
Та якось впораємось.
ТАКА ВОНА, ФЛОРИДА
ОРЛАНДО, ФЛОРИДА
Привіт! Заходьте.
Привіт, я Банні.
Я родом із Флориди і, як кажуть, справжня фанатка Діснею.
Ми просто люди, які мають зв’язок із внутрішньою дитиною
і справді кайфують від магії Діснея.
А ще я займаюся моделінгом і виступаю з вогнем.
Мене підвішували на гаках за шкіру, і я знімалася в різних фетиш-відео.
Коли люди чують «фетиш», «БДСМ» або щось подібне,
усі думають про секс. Але це взагалі не про секс.
Коли я познайомилась з Банні, вона була домінанткою.
Мене звати Ліві. Я викладаю йогу тут, в Орландо.
Коли я зустріла Банні,
мене щойно запросили до одного місцевого простору,
щоб викладати йогу ню.
Вона заходила, і один із чоловіків там каже мені:
«Щоб привітатися з Банні, треба зробити їй “моторчик” у груди».
Я така: «Добре».
Він схопив мене за голову і сунув їй між груди,
зробивши той «моторчик». Отак я і познайомилася з Банні.
ГОСПОДЬ ЛЮБИТЬ МЕНЕ
Ви б не сказали, але я виросла у суворій християнській сім’ї.
Амінь.
У мене не було друзів поза церквою.
Здавалося, ніхто мене не розумів.
Ніхто мене не розуміє.
Тож я шукала спілкування онлайн.
Це був мій єдиний спосіб знайомитися.
ЗНАЙОМТЕСЯ З ДИВАКАМИ
Знайомишся з людьми онлайн,
але нікому не кажеш, що знайомишся онлайн.
Банні, ти з кимось знайомишся онлайн?
Ні, мам, я ні з ким онлайн не знайомлюсь.
Приємно познайомитись. Я — Банні.
Десь у 2010-му я зустріла хлопця на ім’я Лестер.
Він говорив речі, що справді мені відгукувалися.
Я усміхаюсь тоді, коли я в крові.
І в нього було багато цікавих думок.
НІЩО НЕ МАЄ ЗНАЧЕННЯ
Ми спілкувалися онлайн.
Ми будували дружбу, чи, принаймні, я так думала.
-Твоя темрява така прекрасна. -Мій улюблений колір — відчай.
Гравітація стримує нас.
-Реальність приземлена. -Зробімо розбите серце мистецтвом.
-Довіряю лише розпаду. -Кожен день — апокаліпсис.
Щораз, коли я моргаю, мить помирає.
Тоді я жила у Джексонвіллі, а він — в Орландо.
І тоді він попросив мене приїхати до нього в гості.
Полиш своє життя там. Покинь Джексонвілл.
Приїжджай у справжнє місто — Орландо.
Я не знаю.
НЕ ЗНАЮ
Це твоя доля. Ти була створена, щоб бути...
обожнюваною.
Це правда.
Гаразд.
Отож я поїхала до Орландо.
MYFLORIDA.COM СОНЯЧНИЙ ШТАТ
Пішов ти, Джексонвілл.
Привіт.
Я нарешті зустріла Лестера особисто. Він теж був моделлю.
Дуже жіночний на вигляд, дуже андрогінний.
-Привіт. -Привіт.
І він теж жив із батьком.
Пам’ятаю, його батько був, ніби, офіційним проповідником ситхів.
Миленьке місце. Ви тут лише вдвох?
-Може бути лише двоє. -Майстре.
Виявляється, ситхи тут реально вважаються релігією.
Він був одним із них.
Але я, типу, просто пливла за течією.
Мені подобається бачити, куди веде життя.
Ласкаво прошу до студії.
Красиво.
Було приємно мати такого друга,
який справді мене розумів.
Я розумію тебе.
Лестеру здавалося, що ми споріднені душі,
бо ми виглядали не як усі.
-Ти не такий, як усі. -До біса «нормальність».
-Таке досі не було в моді. -До біса популярність.
І мені подобалося, що він просто був собою.
До біса...
усіх інших.
До біса всіх інших.
Він допоміг мені інакше побачити себе.
Було круто бачити таку красиву роботу.
О, саме так. Так.
-Так. -Це відчувалося дуже емоційно.
-Страждай! -І це був класний спосіб утекти...
від дому й усього, що там було.
Вивів із зони комфорту...
ЖЕРТВОПРИНОШЕННЯ ТВАРИН
...до нових ідей, інших поглядів. І це просто...
дуже мене надихало.
Пізніше тієї ночі ми поїхали у номер у Motel 6.
Я не пам’ятаю, що змусило нас це зробити,
але зрештою ми сиділи у воді, вдягнені, і курили траву прямо у ванній.
Лестер хотів скрутити ще косяк.
-У нас немає папірок. -Та є ще.
Тож він сказав, що нам слід взяти сторінки з Біблії.
А це, ну... не відкриє двері Сатані?
Пусти його.
Це не відчувалося так, ніби ми ліземо в якісь темні сили чи щось подібне.
Отже, наступного дня
Лестер запросив мене приїхати на фотосесію на цвинтарі.
Лестер поставився до фотосесії серйозно.
Так, крихітко. Дай мені темряву й збочення.
У нього був асистент-джаггало, який допомагав.
Співай мантру, Ганселе.
Я ж казав — збочення. Давай.
Так, бляха так.
Мене виховали поважати цвинтарі.
По-перше, ти ж розумієш — ми тут нічого не оскверняємо.
Оскверняй! Я сказав — оскверняй! Це чиясь бабуся!
Повернутися сюди знову — дуже дивне відчуття.
Це дуже нагадує той хрест, який тоді впав,
але це вже інший — той, старий, тоді зламався.
Той хрест, що тоді впав на мене, був значно більший.
Потім я дізналася, що він важив понад 300 кілограмів.
ДУЖЕ ВАЖКИЙ
Лестер мав кількох фотографів, з якими хотів, щоб ми попрацювали.
Бляха так.
Це було справді атмосферно й красиво.
Чудово.
Я підняла руку і нахилилася отак.
Та ну, ти прямо з пекла, крихітко.
Не знаю, як це сталося.
Чорт забирай. Ось так. Це так збочено. Ось так.
Хрест почав завалюватися.
От чорт.
Він притиснув мене до землі.
Руки були тут, коли я падала... донизу назад.
Коли я впала на землю, руки розійшлися в боки.
Допоможіть.
Вони лише дивилися й нічого не робили.
-Це так... -Вони назвали це...
трагічно прекрасним!
«Трагічно прекрасно».
Допоможіть!
Вони лиш фотографували далі.
Ганселе, більше туману, чоловіче! Давай!
Був момент, коли здавалося, що Лестер насправді допоможе мені.
Він узяв мою голову в руки і сказав...
Просто розслабся.
А потім...
Гей, це виглядає круто?
Не могла повірити. Лестер просто позує.
Мені здавлює нутрощі, а він усе ще думає, що це фотосесія.
Він отак і отак.
Пам’ятаю, я лежала там і думала: «Чому це сталося зі мною?»
Як це сталося зі мною?
Ми питаємо себе, чому стається лихе, і подекуди це має демонічну природу.
Є багато різних способів відчинити двері
до Сатани і його царства.
Мене звати Браян Голмс.
Я пастор і засновник служіння «MPowered Christian Ministries».
Ці двері відчиняють сатанинські ритуали й блюзнірство.
Куріння сторінок Біблії — це, певно, дія під впливом демонів
або сам вибір це робити відчиняє двері ворогові.
-Чи це не відчинить двері Сатані? -Впусти його.
У мене тут три прилади. Я просто покладу їх.
Мене звати Ларрі Лоусон.
Я директор Флоридського бюро з паранормальних розслідувань
і засновник компанії «Indian River Hauntings, LLC».
Це допоможе з’ясувати, чи було тут щось демонічне
того дня.
Чи є тут хтось, хто хотів би поговорити з нами?
Ми не бажаємо вам зла. Ми тут із найбільшою повагою.
Я просто почекаю тут. Покличте мене, коли будете готові.
Зрештою, я накричала на них.
Закричала: «Приберіть це з мене!»
Приберіть це.
Разом вони намагались підняти хрест.
І не змогли. Тож...
Я відкинула хрест від себе.
Знаєте, це як з адреналіном — «бабуся підіймає авто з дитини» —
це реально.
Я й досі пам’ятаю, яким легким він здавався,
що я просто відкинула його, а він... впав.
Тієї ночі ми поїхали до лікарні.
Так дивно.
-Вау. -Вау?
Я ніколи не бачив, щоб когось придавило надгробком.
Таке вперше.
Лікар буквально торкнувся моїх ніг і сказав: «Ви відчуваєте?»
-Відчуваєте? -Ні.
Це? Дивовижно.
Це просто жахливо.
Я думав, що ви диваки просто вигадали все,
щоб вибити собі якісь ліки.
Це не вперше, коли лікарі думали, що я шукаю наркотики.
Які наркотики їй могли дати? Оксі? Вікодин?
Гаразд. Я бачу, куди це хилиться.
Сказав: «Ви в порядку. Лише забої».
-Ви в порядку. Лише забої. -Але я не відчуваю ніг.
Це нормально. Забої часто спричиняють параліч.
Ідіть, розвійтесь у клубі,
робіть що хочете. Пробачте. Ідіть звідси. Геть!
У клуб?
І тут Лестер каже: «Ну, я пішов».
-Я пішов. -Що?
«Бо я хочу танцювати».
Я мушу потанцювати. День був жахливий.
Ти ніби в нормі. Та навіть добре.
Їдь обережно.
Я подумала: «Знаєш що? Мені треба їхати».
Давай, Банні. Ти впораєшся.
Було вже за північ, десь перша година ночі.
Я прикидаю, що дорога додому з Орландо до Джексонвілла —
десь дві з половиною години, але я не відчуваю ніг.
Та я мусила доїхати.
Було дуже важко, але я залізла в авто.
Це було як уві сні.
Ти впораєшся, дівчино.
Так, я фактично була паралізована.
Я нічого не відчувала нижче поясу.
Я не могла рухати ногами без того, щоб підіймати їх руками.
Чесно кажучи, я непогано впоралася.
Вивіз сміття. Чорт забирай!
-Упс. -Майже ні в що не врізалась.
Ой, ой!
Ця дорога жахлива.
Тут один із найвищих рівнів смертності, аварій і дивних випадків.
Вибач!
Усе, що можу сказати — я була дуже вдячна, що в машині був круїз-контроль.
Це було єдине, що взагалі там працювало.
ПАЛЬНЕ
Звісно, бензин закінчився. Я заїхала на заправку...
витягла себе з машини.
Було важко, але я тренована в таеквондо —
нас там вчать повзати і пересуватися руками.
Я була готова тягнути власне тіло по землі.
Колонка друга. І дві таких.
З’їзд із траси I-95 у бік дому моїх батьків
був найважчою частиною всього маршруту.
Там треба вгору на підйом, потім різко вниз,
у поворот, потім ще в один поворот.
Сподівалася, що дістанусь додому, не розбудивши батьків,
але не склалося.
Коли вони побачили, у якому я стані...
вони викликали швидку.
До того часу ноги були страшенно опухлі, жовті й фіолетові.
Зробили рентген, КТ, аналізи — усе можливе.
-Що з нею? -Зайшли й сказали: «Перелом».
-У неї перелом. -Я так і знала.
Можливо, більше не ходитиме.
Я, можливо, більше ніколи не ходитиму.
І я почала думати,
чи карає мене Бог за те, що я робила?
Бог мене карає?
Можливо, так і є, і водночас Бог це допустив,
щоб допомогти їй пережити момент прозріння.
Гей, якщо ти тут — я слухаю.
Люди з фільму хотіли б знати,
чи була Банні покарана Богом.
Ми, можливо, зможемо вас почути через... цей пристрій,
якщо ви з нами поговорите.
Не схоже, що сьогодні там хтось є.
З урахуванням усіх фактів, я не бачу тут нічого паранормального.
Не думаю, що це було Боже покарання.
Я думаю, це був просто жахливий нещасний випадок,
де людина постраждала, роблячи улюблену справу.
Лікар сказав: «Це справжнє благословення, що у вас такі великі груди».
Це благословення, що у вас такі великі груди.
Дякую.
Мені сказали, що її життя врятували
саме її пишні груди.
Хочеш це собі залишити? Ні? Гаразд.
Найдивніше — у мене не було жодної реабілітації.
Я сама навчилася ходити заново. І це справді спрацювало.
Єдина проблема — інколи раптово ви бачите, як мене веде вбік,
бо стегно просто... на мить підводить.
Так, вона змінилася,
але я досі бачу її як готичну, пухнасту Банні,
ну, справжню бунтарку. Я так її й бачу.
Справжня сила полягає не лише в тому, щоб знайти себе,
а й прийняти того, ким ти виявляєшся.
Переклад субтитрів: Черненко Даяна