Downloaded from YTS.MX
Как сме, Чикаго?
Official YIFY movies site: YTS.MX
Как сме, "Вик Тиътър"?
Много ми е приятно, че съм тук с вас.
Много ми е приятно.
Ще го карам направо.
СЕТ МАЙЪРС: ОТКРОВЕНО ЗА БАЩИНСТВОТО
Изпитвам криза на увереността.
Изпитвам криза на увереността, защото шестгодишното ми
наскоро започна да казва нещо по-смешно
от всяка шега, която съм писал последната година.
Когато на шестгодишното му се пишка, казва "пишка ми се".
Когато на шестгодишното му се ака, идва и ми шепне на ухото:
"Имам една тайна и е кафява".
Идеално е. Нямам забележки.
Защото какво друго може да бъде?
"Имам една тайна и е кафява." Ака ти се, така ли?
Не, мама кръшка с куриера с кафявия бус.
Да, чудесно е всеки път,
когато детето ти каже нещо смешно.
Но е много по-хубаво, ако си комик, защото щом го каза,
вече нямах търпение да дойда и да ви го кажа на вас.
Там е работата.
За мен е най-важно децата ми да са щастливи,
но обичам и да са материал.
Или по-просто казано,
искам да са доволни,
но искам и да са доволно смешни.
Направих едно шоу на име "Бебе в коридора... Благодаря.
Второто се роди в коридора на блока ни.
Фантастична история.
И не само това,
знаете ли какво прави един комик,
когато детето се роди в коридора на блока?
Вече брои билетите!
Мен ако ме питате,
бебето в коридора вече си изплати колежа.
Кафявата тайна също е на път.
Не е достатъчно за четири години в елитен университет,
но става за два семестъра в свободния.
Тази вечер доста ще ви приказвам за децата
и разбирам, че не всички тук са родители.
За вас сме приготвили една много яка утешителна награда. Ето каква е тя:
в края на вечерта
можете да се приберете вкъщи, където и едно хлапе нямате.
Което е...
доста приятно.
Ще изгледате някой сериал, каквото и да беше това.
"Изгледате".
С жена ми сме толкова изморени,
че не просто не ги изглеждаме,
ами по-скоро гледаме телевизия на микродози.
Гледаме по десет минути от някой епизод.
Жена ми заспива след първите пет минути,
обаче не може да го изключа,
защото внезапната тишина ще я събуди.
Затова трябва много бавно да намалявам звука
и да седя и да гледам как героите говорят все по-тихо,
което май е все едно гледаш телевизия, докато получаваш инсулт.
И после...
следващата вечер връщаме и аз пак гледам тези пет минути.
Започваме с тях. Или иначе казано,
гледането на един епизод ни отнема към три-четири месеца.
Щом ще говоря за децата,
да ви кажа как се казват.
Казват се Аш, Аксел и Ади
и сами по себе си това са страхотни имена.
Но трите заедно са кошмар.
Много е грубо спрямо бабите и дядовците да им доведеш
три дечица и да кажеш "Ето ги внуците..."
Направо...
За стари хора трябват
думи с много различно звучене.
Затова валериана не се римува с арсеник.
Трябва да има
ясно разграничение.
Няма да ви обяснявам чия идея беше да кръстим и трите деца с "А".
Само ще ви спомена, че аз се казвам Сет, а жена ми се казва Алекси.
Хората често казват: "А, Алекси,
сигурно бъркаш и нейното име покрай тези на децата,
щом е с "А"?" Но не.
Мисля, че най-трудното
в това жена ти да се казва Алекси
е колко често нашата "Алекса" мисли, че говоря на нея.
И което е по-лошо,
използвам името на жена ми само когато се караме
и съм пасивно-агресивен,
така че "Алекса" често казва неща като "Съжалявам, не знам
какво значи "Не можем всички да сме безгрешни като теб".
Отглеждаме децата в Ню Йорк.
Много е приятно да ги гледаме там.
Едно много важно нещо,
когато гледаш деца в който и да е град,
е винаги да мислиш за безопасността им.
Всеки ден водя момчетата на училище и още от много малки
си измислихме нещо, когато пресичаме:
заставаме на тротоара, поглеждаме светофара
и ако показва червена ръка,
тогава и тримата казваме
"Червена ръка" и спираме.
А ако е зелен човек, и тримата казваме
"Зелен човек" и пресичаме улицата.
И ми беше много приятно,
за момчетата беше весело,
а и на минувачите изглежда, че им харесваше играта.
Беше си идеално.
Обаче онзи ден жена ми беше с нас,
погледна светофара отсреща и каза:
"Той е по-скоро бял, отколкото зелен".
Аз й отговорих: "Да...
Но не мисля, че искам
с момчетата да казваме "бял човек",
преди да пресичаме улицата".
А по-лошото е,
че момчетата ходят и говорят така:
"Бял човек!"
"Път за белия човек!"
"Мотористи, велосипедисти, отдръпнете се!"
"Бял човек прекосява платното!"
"Имаме изконното право да преминем."
Бих описал родителството
като време, в което потискаш истинската си същност.
Ето ви един пример.
Когато си родител,
трябва постоянно да внимаваш какво казваш, което и правя.
Много се старая да си меря приказките пред децата.
Обаче понякога имам чувството,
че не оценяват достатъчно каква е била
първата дума, която ми е дошла на езика.
Например онзи ден бях в кухнята
и децата бяха наблизо, и си изгорих ръката на котлона,
и извиках "Дявол да те вземе"!
А жена ми ме изгледа сякаш трябва повече да се постарая.
И съм съгласен. Обаче в същото време
ми се искаше да събера цялото семейство и да река:
"Знаете, че татко искаше да каже "мамка му", нали?
Готов си да изстреляш "мамка му",
не можеш рязко да смъкнеш до "по дяволите".
Просто не можеш.
На моите години, ако го направя, ще се сецна.
Ако видите татко с шина на врата, да знаете,
че е искал да викне "копеленце мръсно",
но е казал "да му се не знае".
Никога не искате да кажете лоша думичка пред децата,
защото съпругата ви ще ви обвинява за нея
всеки път, щом я кажат, докато сте живи.
Хубавото е, че можете да познаете
откъде детето е научило някоя дума по това как я произнася.
Например можете да познаете,
че децата са научили лошата дума в училище.
Онзи ден едното дете се прибра
и с танцова стъпка занарежда:
"Гъз, гъз, гъз!"
Жена ми ме изгледа сякаш вината е моя.
Викам: "Не го е чул от мен!"
Ако ритна крака на масата,
няма да танцувам така из хола.
Обаче също толкова си личи, когато са я научили от теб.
Онзи ден синът ми сглобяваше лего
на масата в трапезарията, обаче падна и се раздроби.
И когато се разпадна, той рече:
"Мамка му".
Викам: "От мен е. Това беше от мен".
"Точно като мен го каза."
"Все едно се гледам в огледалото."
Не само псувните са грозни, когато ги чуваш
от устите на децата.
Има някои думи, които все им казваме да не използват,
"Гнусен" е една такава дума, която ги молим да не казват.
"Малоумен" също. Повтаряме им да не я казват.
Най-лошата е "мразя".
По цял ден казват, че мразят това или онова.
Викаме: "Не казвай "мразя".
Кажи "не харесвам", "не ми допада".
Постарахме се да им го набием в главите.
И онзи ден единият дотича в спалнята и рече:
"Ей, тате, знаеш ли кого мразя?"
"Миличък, викам, не казваме "мразя",
казваме, че не ни допада или не ни е симпатичен."
Видях, че нещо се разстрои и питах какво щеше да каже.
Рече: "Щях да кажа този, който е убил Мартин Лутър Кинг".
Веднага реагирах:
"Не, обезателно казвай, че го мразиш".
Най-малко искам детето да ходи из града и да вика:
"Знаеш ли кой не ми е симпатичен?
Джеймс Ърл Рей - просто не е мой човек.
Извини ме, светна ми светофарът".
"Бял човек!"
Не мога да мразя децата си.
Не мога да мразя децата си, хора.
Не мога да мразя децата си.
И все пак мисля, че е здравословно...
Мисля, че е здравословно да си имам списък с трите неща,
които правят в момента и най-много мразя.
Мразя как хвърлят зарчета.
Посмъртно не могат да ги задържат на масата.
Още щом започнат хвърлянето,
вече знаеш и викаш: "Бий спирачките!"
Питат ме как се играе на "Монопол". И им обяснявам:
"Дръж заровете горе и печелиш".
"Не забравяйте, че сме на масичката за чай,
а не на масите за крапс в казиното."
Ето така изглеждам, когато играя настолни игри с децата.
Понякога, когато хвана зарчето, оставам още малко така.
Те още не знаят, че съм го намерил.
А под дивана е едно такова спокойно.
Малко ритам с крака, за да знаят...
че съм жив.
И си почивам малко.
Поглеждам някой паяк в очите.
"Здравей, приятелю.
Ти имаш ли деца?"
Мразя как хвърлят зарчета.
Мразя, когато се будят посред нощ.
Децата ми вече са на възраст, в която имат кошмари,
а когато имат кошмари, идват в нашата стая.
И когато дойдат при нас,
с жена ми знаем, че единият
ще трябва да будува следващия час, за да може да ги приспи.
За мен вече е толкова травмиращо,
че се стигна дотам, че когато чуя дръжката на вратата,
вече си мисля: "Може да имам късмет и да е някой обирджия".
"Може да е някой, който любезно ще ми открадне скъпоценностите...
и после няма да трябва един час да го чеша по гърба.
Миналото лято взех ужасно решение.
Синът ми сънува кошмар и после не можеше да заспи.
Викам: "Да те почеша по гърба? Може би ще помогне".
Хора, вече си мисля, че толкова му харесва да го чеша по гърба,
че само си измисля кошмарите.
Защото влиза в стаята
и просто някак си не изглежда като уплашено детенце.
Казва ми: "Лоша новина...
скелетът пак дойде.
Добрата новина е, че вече съм си вдигнал блузата".
Знам един родителски номер,
ако имате дете, което все иска да го чешете по гърба.
Откъсвате едно малко парче хартиено тиксо
и му го залепвате през устата.
Мразя как хвърлят зарчета.
Мразя, когато ме събуждат посред нощ.
За третото ще коленича.
Мразя колко много говорят за лава.
През цялото време говорят за лава.
За мен училищата са виновни.
Разбирам, учите децата на наука,
ще говорите за вулкани, ще кажете за лавата,
но когато се приберат, ме разпитват за нея,
обаче грам не разбирам от лава.
Знам само това, е ако я видят отблизо,
съм се провалил като баща.
Нямате идея колко пъти съм се опитвал
да паркирам на някое тясно място,
а когато погледна назад, виждам само две заплесчета.
И ме питат: "Ако пипнеш лава, ще умреш ли?"
Не мога да мразя децата си. Не бих наранил децата си.
Хора, не бих наранил децата си.
Признавам си, че от време на време
им свалям пуловера възможно най-бързо.
Ако съм имал много натоварен ден, а те дори няма да благоволят
да ми помогнат да ги съблека,
хващам всичките им горни дрехи
и дръпвам нагоре,
защото - много ме е срам, че го казвам -
това движение ми носи радост. Когато заседне...
Когато заседне така...
И ги оцъкля като в "Портокала" да видят какво ми причиняват.
Не е трайно.
После пак могат да си затворят очите.
Мисля, че гледната ти точка за почти всичко
се променя, когато имаш деца.
А моите са на осем, шест и две.
Има нещо, което много ни стряска,
когато го получим по пощата - покана за сватба.
Защото когато получим покана, има два възможни варианта.
Първият вариант е на поканата да пише:
"Препоръчваме на хората да не водят децата си".
Това значи, че трябва да намерим бавачка
за въпросната вечер или за цял уикенд. Това никак не е хубаво.
Обаче по-лошото е, когато пише: "Каним цялото ви семейство...
на нашия специален ден.
А това е нещо, което само една глупава неженена двойка
ще реши, че е добра идея.
Глупава, неженена двойка без деца би решила, че е добра идея
да каниш деца на специалния си ден, защото не знаят,
че децата ще съсипят всеки ден, пък бил той и специален.
Ако съм с три деца на сватба,
с ужас очаквам момента,
в който ще трябва да изляза на дансинга,
да прекъсна танца с бащата
и да кажа на булката: "Извинявай.
Честито, господине, прекрасна булка е.
Извинявай, децата изядоха тортата.
Нямам думи,
тортата също я няма, а виждам, че беше много скъпа.
Но вината е твоя - не трябваше да идваме.
Ако мислиш, че трябва да ме накажеш,
бъди спокойна - децата изядоха тортата,
значи ще будуват цяла нощ
и ще акат цял ден. Изядоха тортата.
И благодаря, че ги накара да носят малки смокингчета.
Все още не знаеш това,
но обичат да ходят в скъпи магазини, където чичкото
с карфици в устата казва да не мърдат.
Много ти благодаря.
Благодаря за смокингчетата. Да си бяхме купили,
понеже надали са били по-скъпи
от това, което платихме, за да ги наемем.
Жена ми чака в колата. Праща поздрави.
Гледа си телефона лошо,
защото преди да иде до тоалетната,
каза "не им давай торта", а тя каква стана...
И повече няма да ми проговори.
Надявам се завинаги да сте заедно, защото иначе ако се разведете,
ще дойда да ти се изакам на двора.
Благодаря, лека нощ. Прекрасна е".
Вече може ли да признаем, че да показваш сертификат за ваксина,
за да влезеш в ресторант през пандемията не беше като да живееш
в Германия през Втората световна?
Може ли да го признаем? Защото, хора...
всеки път,
когато си показвах сертификата в ресторанта,
персоналът толкова ми се извиняваше...
"Много съжаляваме,
може ли само да видим сертификата ви?
Или ако го имате сниман на телефона,
или ако искате да снимате моя
и да го покажете
или ако докажете, че телефонът ви може да снима,
това е предостатъчно, за да ви заведем до масата ви."
Много филми съм гледал за Германия през Втората световна война
и не си спомням и една сцена, в която Гестапо се държат така.
Не си спомням сцена,
в която Гестапо разбиват вратата:
"Трябва да ни покажете документите си
и много се извиняваме.
Защото още ни карат да проверяваме документи.
И за нас е много досадно.
Защото честна дума, това е най-неприятното
в работата за Гестапо.
Ама шефът ни е абсолютен...
нацист".
Това е много...
обиден немски акцент.
Ама смехотворно лош немски акцент.
На едно представление наскоро имаше един германец в публиката
и след това дойде и ме пита:
"Често ли правите немски акцент?"
Отговорих, че да, обичам да използвам такъв акцент.
Отвърна ми: "А как ще се чувствате, ако видите немски комик
да прави американски акцент?"
Рекох му: "Никога няма да видя немски комик".
Каква поредица от събития в живота ми трябва толкова да се обърка,
че да вляза в някой клуб, където от сцената
да чуя "Аплодисменти за Клаус"!
И да си кажа: "Ще поостана".
И както си седя, той изведнъж казва:
"А тия американци, значи - "Искам 20 пилешки хапки!"
А аз ще кажа "Ама не звучим така".
Та след този груб отговор, той се окопити и каза:
"А тогава бихте ли правили африкански акцент на сцената?"
"Мили боже, не, отвърнах, не бих използвал африкански акцент."
"И къде е границата?"
Рекох му: "Къде е границата
за акцентите, които бял комик може да използва през 2024 г. ли?
Границата на Европа.
Ето това е. От Финландия то Италия, от Португалия до Украйна.
Не бих се закачал с Турция. Там е границата.
И така можете да имате кариера като комик.
Ще ви покажа как става.
Така представям швед, който си поръчва от сервитьор китаец.
"Здравейте, имате ли пиле чоу мейн?"
Не, свърши".
Нарочно избрах швед,
защото съм почти сигурен, че няма как да направиш обиден шведски акцент.
Базирам това само на факта,
че Мъпетите така и не ги спряха.
Как така никой не възрази?
Никой не възрази за шведския готвач.
Това беше... Когато бях малък,
той ми даде представа за шведския народ.
Реших, че всички са такива.
Мислех, че са глупаци, които не могат да ползват нож.
Представете си как щеше да звучи,
ако бяха направили същото с пакистански готвач.
Няма да го направя!
Поне сега знам как звучи,
когато 1500 задника се стегнат едновременно.
Децата ми са късметлии.
Имат си две баби и двама дядовци в живота
и най-редовно ги виждат на живо,
но и най-редовно ги виждат на видеоразговори.
Всеки ден си общуват с тях.
Нищо общо с това как аз говоря със своите.
Веднъж годишно татко ме свързва с баба ми по телефона,
както похитителят дава телефона на жертвата,
за да я чуят полицаите.
"Кажи здрасти на баба си."
Казвам "ало" и той дръпва слушалката.
Казва й "Чу, че момчето е живо".
Сложи пет долара в картичка и я остави под моста на магистралата.
Радвам се, когато родителите ми
са с децата - едно от най-хубавите неща в живота.
Толкова ми е приятно.
Единственото трудно е,
че родителите ти винаги ще имат различен подход
от тяхното време,
в сравнение с твоя подход сега.
Баща ми е бил баща на малки дечица много отдавна,
но си крещеше колкото глас има.
Развикваше се на мен и брат ми, а при нас нямаше втори шансове.
Получаваш един шанс.
Ако не слушаш, ще ти продъни ушите.
Ние имаме много по-модерен подход, без такива конфликти.
Никога не крещим. Използваме думи като... Когато се държат лошо,
казваме: "Виждам, че си разстроен.
Не искам да омаловажавам съвсем истинските ти чувства,
но бих те насочил да се справиш с тях
във време, подходящо за графика ти.
Като не забравяш най-важното нещо -
че този дом е колкото наш, толкова и твой".
А понякога баща ми идва и подхваща по неговия си начин,
казва на децата да спрат, те не го правят
и той им се разкрещява.
Когато баща ми вика на децата ми, веднага се намесвам.
Веднага идвам и казвам: "Татко, не правим така. Ти правиш така.
Не искам да омаловажавам твоя начин,
нито да те засегна..."
Но трябва да ви призная, когато баща ми вика на децата ми,
винаги му казвам да спре.
Но и имам едно малко гласче в главата,
когато винаги иска да изкрещи: "Дай им да разберат, старче!
Та да видят те колко им е хубаво тук".
Защото трябва да ви призная -
не знам дали нашият родителски подход работи.
Не виждам резултати от ден за ден.
Например онзи ден осемгодишното ухапа шестгодишното.
Ама ей-така си го ухапа.
Не се боричкаха. Просто го видя и аз гледах
как си мисли "Ще ида да го ухапя".
Беше като някакъв робот. "Задействам протокол за хапане."
Отиде и здраво го захапа, после вика: "Не го ухапах".
"Виж следите от ухапаното", казвам.
Ако го заведа брат ти при зъболекаря,
ще могат да ти направят шини по мярка.
Страшно се ядосах. И го хванах и му казах:
"Наказан си оттатък".
И го вкарах и затръшнах вратата.
И планът беше да го накарам
да прекара пет минути в размисъл колко лошо се е държал.
Само пет минути да помисли за последиците от действията си.
Но съм модерен пъзльо
и издържах само две минути, преди да се замисля,
че после цял живот ще ходи по терапевти.
Няма да се възстанови от тази травма.
Ще вляза и ще му кажа, че е моето юначе
и винаги ще го обичам безусловно.
Отворих вратата и очаквах да го видя в локва
на пода по средата на стаята.
А не беше там, ами беше се облегнал на прозореца,
съвсем безгрижно зареял поглед над града.
Като излязъл от ексцентричен френски филм.
Липсваше му само баретата и цигарата.
"Ухапах ли го?
Може би.
"Но в този живот или хапеш,
или теб те хапят."
Едно ще ви кажа. Имам една теория.
Ето каква е.
Мисля, че децата ми
ще крещят на своите деца.
Мисля, че е през поколение.
И мисля, че нощем
момчетата ми си лежат в креватчетата и си говорят:
"Когато порасна, няма да правя тия безполезни глупости на татко.
Ще викам силно като дядо".
А другият ще приглася: "Абсолютно. Няма да съм такъв женчо като татко".
"Омаловажавал ми чувствата... Вземи порасни!"
Жена ми смята, че светът може да ни помогне
и все ми праща клипове на разни майки в Инстаграм,
които се опитват да споделят мъдростта си.
Според мен ако изглеждат прекалено спретнати,
значи техните деца са различни от нашите.
Ако имат бухнала коса и осветление за камера,
просто не мисля, че това нещо е за нас.
А често дават много загадъчни съвети.
Жена ми ми прати едно, където жената много спокойно обясняваше:
"Положителната обратна връзка е много важна за детето.
Ако сутринта кажете на детето, че харесвате почерка му,
е по-малко вероятно вечерта да удари братчето си".
Не знам това колко е вярно,
защото си спомням чак когато стане късно.
Например когато седят и се налагат в ъгъла,
аз тичам и викам: "Харесвам ти почерка!"
Има...
Има една майка, която харесвам. Един тип майка в Инстаграм.
Онази, която се държи с последни сили
и снима клипа си
като "Проклятието Блеър" на телефона си.
Скрила се е в килера, преди децата й да я намерят.
И обяснява: "Здравейте, нямам много време.
Разбрахме как се маха маркер от тапет.
Трябва само... О, не, намериха ме!"
И двамата с жена ми сме близки с родителите си.
Това е едно от нещата, които ни свърза.
Решихме, че ако имаме семейство, може би ще имаме деца,
които искат да прекарват време с нас, както ние с родителите си.
От друга страна има и известни разлики между семействата ни.
Когато аз бях малък, например,
правилото на масата беше: "Не говори, ако не ти говорят.
Ако говориш, да е по темата на разговора.
И в никакъв случай не говори,
докато не приключи този, който говори в момента.
А ми се струва, че в нейното семейство
правилото е било: "Щом ти хрумне нещо, кажи го.
В идеалния случай - преди да си го доизмислил."
Опитай се да чуеш завършената мисъл, с ушите си, извън главата...
още от първия път."
Друго готино нещо, което нейното семейство прави,
е когато се обаждат да поръчат храна,
когато вече са се свързали с ресторанта,
чак тогава питат останалите какво ще искат.
Даже лекичко критикуват ресторанта, докато са на телефона.
Ще кажат: "Да вземем ли кнедли?"
А някой ще отвърне: "Не, много са им мазни там".
"Няма да си взимаме кнедли!"
Семейството й са евреи, което още не съм го казвал,
но ви казах.
Има ли нещо, за което евреите да са съгласни?
Ще се радвам да разбера какво е.
Искам да подчертая, че тези шеги са просемитски.
Обичам еврейската си съпруга.
Обичам еврейските си деца.
Имам прекрасни роднини.
Най-хубавото им е, че много лесно се намират.
Ако някога ви потрябват,
ще ги намерите насред моята си работа.
Чукайте.
Предстои ни сложен разговор с децата,
защото бабите и дядовците на жена ми са оцелели през Холокоста.
И това ще е нещо, което един ден ще трябва да им обясним.
Проблемът с децата е, че понякога ти задават въпрос,
преди да си готов да дадеш отговора
и някак си те принуждават.
Онзи ден
жена ми каза на единия ни син:
"Радвай се, че виждаш бабите и дядовците си.
Баба ти не познава никой от своите".
Попита "Какво е станало с тях?" и тя отвърна: "Загинали са във война".
Той пита: "Войници ли са били?"
И тя каза: "Не всички, които умират във война, са войници".
Той се замисли за момент и каза:
"Значи са биели барабан?"
Защото е виждал картинки от Войната за независимост.
И много правилно е заключил,
че войниците очевидно са в смъртна опасност,
обаче барабанистите отпред са си обречени.
Войната е била лошо време да бъдеш добър барабанист.
Възможно най-лошото време за това.
И сигурно когато чуеш, че търсят барабанисти,
много се радваш. "Страхотно, казваш си,
не трябва да се бием. Ще си репетираме отзад.
А когато оцелелите се върнат, ще им изсвирим нещо".
Човекът вдига ръка. "Аз съм барабанист."
Те му казват: "Супер, вземи го и застани отпред.
И той: "Отпред ли?"
"Да, там сте ти, вторият барабанист,
и един със свирка".
"Казва се флейта. - Все тая, мълчи там."
Жена ми смята, че трябва да приема юдаизма.
Твърди, че вече всички предполагат, че съм евреин.
Има известно право. Аз съм 1/4 евреин.
И всеки евреин, когото срещна, ми казва "Ти си евреин, нали?"
Също така съм 1/4 швед. Нито един швед не ми е казал...
Така говорят, хора.
Няма да се извинявам, че са такива.
Мъпетите не биха ме излъгали.
Така говорят шведите, а така говорят лаборантите...
Наскоро научих някои неща за родословието си,
защото бях в една невероятна поредица, на име "Да намериш корените си"
с професор Хенри Луис Гейтс. Страхотно предаване е.
Човекът е гений.
Та научих някои неща
за рода си, които не знаех.
Разбрах, че съм потомък на литовски евреи.
Литовските евреи са известни с израза:
"Дай да се омитаме от Литва".
Но не бях подходящ за предаването,
защото не се удивлявам или изумявам лесно.
А най-хубавото там е, че когато ти разкрият информацията
за рода ти, си удивен и изумен.
А понеже аз не съм такъв човек,
се получи лош епизод.
Например по едно време Хенри Луис Гейтс ме погледна и каза:
"Проследихме един от предците ти чак до 1650 г.
Името му е записано в градския регистър
за годината 1650.
Как се чувстваш сега,
когато знаеш, че сме проследили един твой предтеча
чак до 1650 г.?"
А аз можах само да кажа: "Знам, че произхождам от други хора".
Не е като: "Пра-прабаба ти...
е била русалка".
Веднъж ме изуми, но стана случайно.
Седиш срещу него, а между вас има една маса,
с една голяма книга, пълна с информация.
И той приготвя историята.
И когато ти разказва,
моли да отлистиш страницата, за да видиш информацията.
В един момент ми каза:
"Ти си актьор". "Да, актьор съм".
"Знаеш ли за друг актьор в рода си?"
Казвам: "Не знам за никой друг в рода си,
който да е актьор".
"Отлисти страницата.
Мисля, че ще видиш нещо много готино."
Отлиствам и виждам некролог от някакъв вестник
за прадядо ми, който се самоубил.
И Хенри Луис Гейтс пита: "Какво пише?"
А аз казах "О!", точно това.
"Прадядо ми изглежда се е самоубил."
А Хенри, признавам му го,
погледна и каза: "Това е грешка. Извинявай".
"Това ще го изрежем."
После пита: "Искаш ли пак да отлистиш?"
Отлиствам пак и чета: "Дядо ми е бил в училищна пиеса".
Той вика: "Готино, нали?" Рекох му: "Хенри...
Не може да се върнеш, след този некролог от самоубийство.
Като фокусник да каже: "Това ли е картата ти?"
и да кажеш: "Това ти е пишката".
"Мамка му, мамка му...
"Това ли е картата?
Деветка спатия, това ли е картата?"
"Още ли си мислиш за снимката?" "Да!"
"Да, човече".
По това време на вечерта много комици започват
с антитранс материала си.
С радост ви уведомявам, че нямам антитранс материал.
Изпитвам само любов и уважение към транс общността.
И винаги много се ядосвам, когато хората обясняват
колко им е неудобно, когато някой се промени
и как сега трябва да научат ново име
или ново местоимение, или да променят контакта
в имейл адресите си.
Ако трябва да сме честни... Хайде да сме честни.
Кое би ви било по-трудно?
Ако някой в живота ви реши да премине към нов пол
или ако някой в живота ви реши, че от утре
вече ще е веган?
Кое ще направи живота ви по-труден утре?
Защото преди пет години брат ми реши да е веган.
Имахме много Дни на благодарността с него
и определено предпочитам следващия празник да започне с това
как баща ми влиза и казва "Аз вече съм госпожа",
вместо цялата вечер брат ми
да ме пита: "В това има ли масло?"
"Във всичко има масло", викам.
Смисълът на Деня на благодарността е да има масло във всичко.
Така е започнала традицията. Коренните жители са дошли.
Казали: "Ето царевица". Заселниците рекли:
"Ако сложим масло, ще стане по-вкусна".
Коренните жители казали: "Боже, така е много по-хубава.
Как да ви се отблагодарим?" А заселниците отвърнали:
"Имаме една идея, ама после ще ви кажем".
"Бял човек."
Брат ми, така коравият ми брат, отказва да яде мед.
Той каза, че веганите, които ядат мед, се наричат "мегани".
А разбрах, че не яде мед,
защото един ден, когато беше у нас,
му подметнах една сусамка,
защото ми се стори, че умира от глад.
Той я взе и започна да чете съставките.
Ако веганите имаха лого,
трябва да показва как някой чете съставки в дома ти.
"Открих проблем."
Иска ми се да бях веган.
Всеки довод за веганството е добър.
По-добре е за природата. По-хуманно е.
Обаче най-хубавият довод е ето този.
Брат ми изглежда много по-здрав от мен.
Ако видите снимка, на която сме двамата,
на мига ще откажете месото.
Той е грейнал като слънце, а аз до него
изглеждам като някой, вдигнал фенер на носа на ферибота. Ето така...
Мъглата е гъста, но ще се измъкнем.
По-рано споменах на роднините, че искам да отделя...
Да отделя повече внимание на прекрасната си тъща.
Наистина имам най-яката тъща на света.
А любимото ми нещо за нея е,
че от време на време
се съгласява с мен, че жена ми попрекалява.
Понякога с жена ми се караме пред тъща ми
и тя само ме поглежда в очите
от другия край на стаята, сякаш казва "Извинявай".
Но е само без думи.
За мен е ценно само като безмълвно съгласие
за държането на жена ми.
Ако се включи, за да ме защити,
ще стане много по-страшно.
Защото всеки женен човек тук знае, че винаги е най-лесно
да се съгласиш със съпругата си, когато се оплаква.
Не знам колко пъти, когато се приготвяме да си лягаме,
се случва жена ми да каже:
"Ти да видиш, майка ми казва да се държа по-мило с теб..."
Аз само отговарям: "Тая вещица...
Гледай си работата, жено".
Жена ми е зла.
Хора...
Но само към мен. Към мен е зла, но е много мила с децата,
защото обратното щеше да е много по-лошо.
Ако беше мила с мен
и зла към децата, животът ми щеше да е кошмар.
Прибирам се, а те тичат при мен:
"Човек, направи нещо. И твои деца сме".
И аз им викам: "Не ми говорете, не искам да види, че сме приятели".
Между другото, това не е нападка срещу жена ми.
А защитавам колко е зла.
Жена ми толкова се труди. Има три деца.
Изцедена е. Работи на пълен работен ден.
Жена ми е адвокат.
Завърши право в Ню Йорк. Гениална дама е.
Там изпитите са най-трудни.
И Джулиани там е завършил.
Знам, винаги е изморена, търпелива е с децата.
И аз си го отнасям. Ама и си го заслужавам.
Толкова съм... Слушайте какво правя.
Ето какво правя, за да си заслужа отношението.
Трето дете имаме, а аз още не знам как се сгъва количката.
Идея си нямам. Гледам я както куче гледа оригами.
Нямам идея как се сгъва количка.
Размърдвам я, разклащам я малко.
Бърз въпрос към жените.
Случвало ли е да гледате мъжа си как се мъчи да сгъне количката,
да си кажете: "Как е възможно
да съм мислела, че този може да ме задоволи сексуално?"
Докато мърмори "Май успях.
Почти успях", а вие му казвате: "Има си копче".
"Не, мисля, че почти стана.
Още няколко бутвания."
Искате ли да чуете нещо тъжно?
Когато жена ми за пръв път чу тази моя шега,
се скъса от смях.
Чак ме заболя колко се смя.
Изкрещя от публиката: "Амин, братко!
Кажи си!"
Не казвам, че жена ми е безгрешна.
И тя има някои черти, които бих променил.
Ако можех да променя нещо,
щеше да е умението й да говори накъдето е нужно.
Най-редовно ми говори някакви важни неща,
докато е с гръб към мен, докато излиза от стаята...
без изобщо да повиши глас.
Казва например: "Днес дойдоха
от газоподаването. Имало токсично..."
И все се караме за такива неща. Тя вика:
"След един час е вечерята с Харис".
"Това кога ми го каза?", питам.
"В понеделник ти го прошепнах през ключалката.
Друго, което бих променил, е как си пие кофеина.
Предпочитаната й напитка е мача лате.
Ако не знаете какво е, ще ви кажа какво не е.
Не е налично в кафенето, където отивате.
Много е невъзпитано да искаш такова,
когато те пита: "Отиваме за кафе, какво искаш?"
Все едно: "Ти каква пица искаш?"
"Киш Лорен!"
"Няма да имат такова. - Ти питай."
"Как ще питам, нали ще ме вземат за луд?"
Мисля, че жена ми харесва мача лате, защото се намира толкова трудно.
А това го казвам,
защото при нея услугите са езикът на любовта.
Знаете ли какво е език на любовта?
Ето какво представлява, за онези, които не знаят.
Има пет езика на любовта. Така хората получават любов.
Има услуги, допир, време заедно, подаръци
и насърчителни думи.
Не знам кой е измислил списъка.
Знам само, че нашият език определено са услугите.
Защото е чисто кощунство, че тези услуги са включени
в списъка с другите разумни неща.
Ето какво е, ако твоят език е допирът, а на жена ти е услуги.
"Като се прибера, искам прегръдка."
"Трябва да оправиш бойлера."
Време заедно: "Дай да се разходим?"
"Само първо да почистиш улуците."
Като програмите за точки на авиолинията да са "Златна, платинена, сребърна
и да миете самолета, когато кацнем".
Това е... Давам ви много добър пример
колко е тежко да си женен за комик.
Аз мога да изляза и да ви разправям
какво си мисля за брака ни.
Така че да, тежко е
да си женен за комик.
Обаче много е тежко и да си комик, който е женен.
Искам да кажа, че когато си женен,
правилният подход, когато се карате,
е да казваш нещото,
което най-бързо ще обезвреди ситуацията.
Но когато си комик,
в главата ти изскачат други неща.
Когато си комик и се караш с някого, през цялото време си мислиш:
"Имам една смешка, ама ако я кажа, ще стане по-зле".
Ето един скорошен пример. Момчетата ми обичат супергерои
и все ми задават въпроси за тях.
Питат: "Кой ще спечели в бой между Батман и Спайдърмен?"
"Кой е по-силен, Хълк или Тор?"
А онзи ден ме питаха: "Кой е по-бърз? Супермен или Светкавицата?"
Това е вечният въпрос в комиксите.
Толкова се гордеех, че им хрумна.
И рекох: "Чакай да видим в Ютуб".
И разбира се, има триминутно клипче
от "Лигата", в което двамата се състезават.
И казвам: "Дайте да го видим".
Важната част от историята е,
че ограничаваме времето пред екран.
Не го казвам да се правя на по-добър родител от вас.
Имам предвид, че нашите ще пораснат по-добри от вашите.
Та седнали са ми на колената, аз съм с телефона.
Супермен срещу Светкавицата.
И жена ми влиза и вика: "Какво правите?"
"Гледаме Супермен срещу Светкавицата".
"Анимация ли?", пита.
Не се сдържах и казах: "Не, истинските".
"Ела да видиш. Снимали са истинските хора."
Даже не е било нарочно.
Снимали някакъв документален филм в пустинята
и видели синьо и червено...
И се шашнали..." Но тя вече излезе от стаята.
Излезе и си вика:
"И да съм се държала по-мило с тоя..."
Ето още един скорошен пример.
Отиваме на почивка.
Напускаме Ню Йорк и минаваме през охраната на летището,
и митничарят намери кутийка хумус в ръчния багаж на жена ми.
Извади го и каза: "Не може да се качите с хумус".
А жена ми каза: "Ама аз и преди съм си носила".
Което не беше толкова убедително, колкото си мислеше.
Защото отговориха с "Не може да се качите с хумус".
Жена ми вика: "Ама той не е течност".
"Не е и твърд предмет", казват й.
Оказа се, че тези спорове винаги се решават в полза на митничаря.
Аз си бях на страната на жена ми.
Всички си носим хумус.
Защо точно нея избраха?
Като се качиш на самолет,
и гледаш - тук пет, там седем кутийки.
Но й взеха хумуса.
Продължихме си, но тя се разстрои и пита:
"Можеш ли да повярваш?"
"Не", казвам. Но не казах на кое точно не бях повярвал.
Бях честен, без да съм искрен.
И това можеше да е краят, ако не трябваше после да се връщаме.
И на връщане, по пътя за летището, жена ми се отби
в биомагазина и си взе една кутия с хумус.
Същият размер, ако не и малко по-голяма.
И пак го намериха.
Беше в торбичката от биомагазина.
Това се вика "Търсиш си белята".
Извадиха го
и й казаха: "Не може да се качите с хумус".
А тя рече: "Ама аз и преди съм си носила".
Пропусна да спомене какво беше станало няколко дни по-рано.
И пак й взеха хумуса.
И си продължихме нататък, и си вървим,
и виждах, че е разстроена, и си знаех да мълча.
Знаех, че правилният подход е просто да не се обаждам.
Но не се сдържах, обърнах се към нея
с широка усмивка и казах: "Следващия път ще ги надхитриш".
Тя е тук тази вечер.
Не е тук!
Вие луди ли сте?
Щях ли да ви разказвам за хумуса,
който не бива да се споменава?
Едно ще ви кажа, познавам жена си.
Тя е сериозна жена.
Корава е, устремена.
На следващия полет ще се качи с хумус.
Вярвам в нея.
Ще успее да качи хумус в самолета.
Ще иде на летището, ще си разкопчае багажа
и ще извади една торба нахут и хаванче.
Ще погледне митничаря в очите и ще му каже:
"Мисля, че всичко тук е изрядно и законно".
А той само ще кимне, защото знае, че е загубил.
После в признание на победата й цялата охрана на летището
ще й направи арка, под която да мине.
Ще вдигнат магнитните си палки като мечове.
И тя ще мине през летището под магнитните палки,
и пътниците ще крещят името й,
и ще хвърлят късчета хляб като листа от рози.
И ще се качи на самолета, и ще седнем,
и тя ще си приготви творението
и ще пита децата: "Кой иска хумус?"
А те ще кажат: "Мразим хумус".
А аз ще прошепна: "Не ни допада".
Децата не са гледали представленията, но наскоро ги доведох на едно,
защото беше юбилейно десето издание,
дори президентът Джо Байдън дойде.
Благодаря, много мило.
Президентът Байдън дойде и знаете ли какво си казах?
Кога пак децата ми ще имат възможност
да се срещнат с президента?
Не знам дали ще искам да се срещат със следващия.
Та им казах: "Знаете ли какво?
Да доведем децата да видят президента".
А най-хубавото, когато ги гледах заедно,
не беше как се държа президентът, а как всяко от децата ми
се държа различно според характера си.
Първо беше най-голямото.
А големият ми син е най-милото момче на света.
И толкова се старае, като всички големи братя.
Просто иска да е най-доброто хлапе.
Избра си облеклото
и дойде с най-хубавите дрехи. Като за снимка.
И просто влезе и рече: "Здравейте, г-н президент.
Аз съм Аш, приятно ми е". Много мило ми стана.
Направо ми се скъса сърцето колко прекрасно се представи.
После дойде средният ми син.
Който се роди в коридора на блока...
и всеки ден се държи точно така.
Не мога...
Не мога да го обясня точно.
Обаче и да не го познавате,
ако го видите, ще кажете:
"Това се е родило в коридора".
Той също си избра облеклото.
Дойде с яке на кондуктор и очила Рей-бан.
И буквално влезе с танцова стъпка.
И когато влезе с танц,
големият така се засрами, че вдигна юмрук,
но после си спомни, че сутринта
му бях похвалил почерка, та...
Средното дете влиза с танц и направо запява:
"Джо Байдън, Джо Байдън, Джо Байдън".
И застава точно до президента и му изкрещява в лицето:
"Вие сте любимият ми президент!"
А Джо Байдън така се изненада,
защото не мисля, че той самият е любимият си президент.
Погледна ме и каза: "Не знае ли за Обама?
Защото ако ме харесва, още повече ще хареса Обама".
Най-хубавото беше с дъщеря ми Ади, която е на две годинки и половина.
Президентът беше невероятен с нея.
Толкова мил беше, не мога да ви го опиша.
Той седна на дивана, за да се гледат на едно ниво,
тя отиде при него, той бръкна в една чанта
и извади един плюшен Командир,
кучето на Белия дом.
Той не знаеше, но през януари бях отишъл в Белия дом
и си бях тръгнал с три плюшени Командира,
и ги бях дал на децата.
Но той бръкна в чантата
подаде го на Ади и каза...
"Това е за теб."
А тя погледна кучето,
погледна президента и каза: "Имам си".
Той рече: "Имаш си такова ли?" "Да, имаме си вкъщи."
И той го държи и вика:
"Искаш ли още едно?" "Не", казва.
А аз цял ден се притеснявах за тази среща,
защото дъщеря ми твърдо подкрепя Тръмп и...
Не по социалните въпроси. Само за данъците.
За НАТО. Страните членки не плащали достатъчно.
Ако я видите, не подхващайте този спор.
Има едно особено нещо. Аз израснах в предградията
и исках да живея в самия Ню Йорк.
Децата ми живеят в Ню Йорк
и искат да живеят в предградията.
Например при родителите ми. Те живеят в старата ни къща,
в най-обикновено предградие.
И все като си тръгваме, питат:
"Кога ще имаш пари да си купиш такава къща?"
Живеем в Ню Йорк
и нищо в този град няма логика за децата.
Нищо от привлекателните неща на Ню Йорк не ги привлича.
Няма да си кажат: "Да, баба и дядо имат два двора,
но ние отиваме пеша на театър".
Имам нюйоркски апартамент.
Ако сте живели там, ще кажете: "Супер е".
Ако сте живели другаде, ще си кажете: "Става".
Нека да ви опиша
този мой много скъп апартамент в Ню Йорк.
Никога не е съвсем тъмно.
Никога не е съвсем тихо.
Живеем близо до университет,
така че редовно в един през нощта
се чува някой вик като:
"Криста каза, че ще ни чака там!"
Но този, на когото крещят новината за Криста,
явно не чува от първия път и отговаря:
"Криста не е с нас!"
Тогава първият човек отговаря:
"Не, Криста каза, че ще ни чака там!"
И едва се сдържам да не отворя прозореца, да викна:
"Хора, Криста умря!
Криста умря, много е тъжно, хора! Ама наистина умря!"
Имаме ли отопление вкъщи?
Да, има открити радиатори.
И най-хубавото е, че са толкова горещи, когато ги пипнеш,
че не се изгаряш, а умираш.
Точно като лавата.
Май.
Радиаторите се срещали в сгради отпреди войната.
Ама коя война - не казват.
В блока имаме и други неща отпреди войната.
Имаме и една съседка на етажа,
която може да намери Прусия на картата.
И също като Прусия след Втората световна, тя няма никакви граници.
Опитвах се да изведа сина си да ходим на училище
и стигнахме до коридора.
Имаше тежка сутрин - нормално за децата.
Стигнахме до коридора, но той се отскубна от мен
и изтича в апартамента,
а аз го подгоних с обувките му в ръцете
и оставих вратата.
И някак го сложих на стола,
и се опитвам да го обуя. Аз съм ядосан, той плаче.
Много тежка сутрин имахме. Изведнъж чуваме:
"Не плачи, детенце мило,
дума не продумвай..."
И се обръщаме,
и виждаме, че съседката е влязла през отворената врата
на апартамента и е по нощница,
в цвят, който бих нарекъл "викторианско привидение".
Призракът на момичето, което се е удавило в селския кладенец.
Прекрасно е, че си е била вкъщи и е чула плачещо дете,
и си е казала "Ще го утеша
със злокобните детски песнички, които пеят в страшните филми".
Но историята има много щастлив край,
затова ще приключа с него.
Защото в този момент, когато съседката ни влезе,
със сина ми се спогледахме.
И осъзнах, че той си мисли абсолютно същото,
което и аз си мислех, защото я погледна,
после ме погледна мен и каза: "По дяволите".
Казах му: "Току-що си изплати колежа, приятел".
Много ви благодаря, Чикаго! Прекрасна вечер ви пожелавам.
Превод на субтитрите: Павел Константинов