Downloaded from YTS.MX
Hvad så, Chicago?
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hvordan går det, Vic Theater?
Det er skønt at være her i aften.
Så skønt at se jer.
Jeg springer lige ud i det.
Jeg har en selvtillidskrise.
Og det er, fordi min seksårige
for nylig er begyndt at sige ting,
der er sjovere end alle de jokes, jeg har skrevet det sidste år.
Når min seksårige skal tisse, siger han: "Jeg skal tisse".
Når min seksårige skal lave, hvisker han til mig:
"Jeg har en hemmelighed, der er brun".
Perfekt, ingen noter.
Hvad kan det ellers være?
"Jeg har en hemmelighed, der er brun." Skal du lave?
Nej: "Mor har en affære med UPS-manden".
Og det er altid fantastisk,
når man er forælder, og ens barn siger noget sjovt.
Det er endnu bedre, når man er komiker, for så snart han sagde det,
ville jeg bare på scenen og fortælle jer det.
For sådan er det:
Det vigtigste for mig er, at mine børn er glade,
men jeg elsker det også, når de er materiale.
De skal være glade, men de må også gerne være indhold.
Jeg lavede et show, der hed Lobby Baby, fordi mit andet... tak.
Mit andet barn blev født i lobbyen i vores boligblok.
Det var en utrolig historie.
Men udover det,
ved I så, hvordan det lyder, når man er komiker,
og ens barn bliver født i lobbyen på en boligblok?
Ka-da-tjing-for-fanden.
Sådan som jeg ser det,
har Lobby Baby betalt for college.
Hemmelighed, der er brun, er på vej.
Det er ikke nok til fire år på universitetet,
men det kan da dække et par semestre.
Jeg vil tale en del om det at have børn i aften,
og jeg forstår, at ikke alle her er forældre.
Vi har en ret sej trøstepræmie til jer.
Når aftenen er slut,
kan I gå hjem til et sted, hvor der ikke bor nogen møgunger.
Så det...
er ret fedt.
I kan binge-watche programmer, hvad det så end betyder.
Binge-watche programmer.
Min kone og jeg er så trætte.
Ikke alene binge-watcher vi ikke,
jeg vil betegne den måde, vi ser TV på, som mikrodosering.
Vi ser ti minutter af et afsnit ad gangen.
Min kone falder i søvn efter de første fem minutter,
men jeg må ikke slukke,
fordi det pludseligt lavere støjniveau vækker hende.
Så jeg må skrue ned lidt ad gangen,
mens personerne bliver mere og mere stille,
hvilket vist er som at se TV, når man får et hjertetilfælde.
Og så...
næste gang er jeg nødt til se de fem minutter igen.
Det starter jeg med. I bund og grund
tager det os tre en halv måned at se et afsnit af et TV-program.
Jeg vil tale om mine børn,
så jeg bør fortælle jer deres navne.
Mine børn hedder Ash, Axel og Addie,
og hver for sig er det fantastiske navne.
Sammen er de en katastrofe.
Det er sådan en sær og ond ting at gøre overfor bedsteforældre
at komme med tre børn og sige: "Her er jeres børnebørn..."
De er bare...
Gamle mennesker vil have ord,
der lyder vildt forskelligt.
Det er derfor, Lipitor ikke rimer på arsenik.
Man har brug for...
en sikkerhedsbuffer.
Jeg vil ikke sige, hvis idé det var, at give alle vores børn navne med A.
Jeg vil kun sige, at jeg hedder Seth, og min kone hedder Alexi.
Der er mange, der siger: "Ah, Alexi...
du må blande hendes navn sammen med børnenes,
fordi det også begynder med A", men nej.
Det sværeste
ved at have en kone, der hedder Alexi,
er, at vores Alexa ofte tror, at jeg taler til den.
Og hvad der er endnu værre:
Jeg bruger kun min kones fornavn, når vi skændes,
og jeg er passivt aggressiv,
så Alexa siger ofte ting som: "Undskyld,
hvad mener du med: 'Vi kan ikke alle være så perfekte som dig?'"
Mine børn vokser op i New York.
Jeg elsker at have børn i New York.
Men når man har børn i New York eller enhver anden by,
skal man hele tiden være opmærksom på sikkerhed.
Jeg følger mine drenge i skole hver dag, og fra de var helt små,
fandt vi på noget, når vi skulle over vejen.
Vi gik hen til kantstenen og så på lyset ved fodgængerfeltet,
og hvis det viste en rød hånd,
sagde vi alle:
"Rød hånd", og så stoppede vi.
Og hvis det var en grøn mand, sagde vi alle:
"Grøn mand", og så gik vi over vejen.
Og jeg nød det,
og drengene elskede det,
og folk, der gik forbi, virkede glade over hele forestillingen.
Og det var bare fedt.
Men så forleden var min kone med os,
og hun kiggede på trafiklyset og sagde:
"Den er faktisk mere hvid end grøn".
Og jeg sagde: "Tja...
jeg ville ikke have det så godt,
hvis jeg og drengene alle udbrød: Hvid mand....
før vi gik over vejen".
For nu at gøre det værre,
så går og taler mine drenge sådan:
"Hvid mand!
Gør plads til hvid mand!
Bilister og cyklister, pas på!
For der er en hvid mand på vejen.
Sikker passage er vores fødselsret."
Jeg vil beskrive det at være forælder
som en konstant undertrykkelse af en selv.
Her er et godt eksempel.
Når man er forælder,
skal man hele tiden vare sin mund, og det gør jeg.
Jeg anstrenger mig meget for at vare min mund foran ungerne.
Når det så er sagt,
føler jeg af og til, at jeg ikke får nok anerkendelse
for det første, jeg ville have sagt.
For eksempel var jeg i køkkenet forleden,
alle børnene kunne høre mig, og jeg lagde hånden på komfuret
og brændte den og sagde: "For fanden da!"
Og min kones blik sagde: "Det må du kunne gøre bedre".
Og jeg er enig. Men samtidig
ville jeg gerne samle familien og sige:
"I ved vel, at far faktisk ville sige forpulede skiderik, ikke?"
Og når man har låst sig fast på forpulede skiderik,
kan man ikke skrue det ned til: "Øv da".
Det kan man bare ikke.
I min alder ville jeg få hold i ryggen, hvis jeg gjorde det.
Hvis du en dag ser farmand med halskrave,
så er det, fordi han ville skrige: "Røvhul"
men i stedet sagde: "Æbleskrog".
Man skal aldrig sige et bandeord, når børnene hører det,
for så vil ens ægtefælle bebrejde en for det,
hver gang de siger det resten af deres liv.
Det gode er dog, at man kan høre,
hvor et barn har lært et ord, ud fra den måde de siger det på.
For eksempel kan man høre,
når ens børn har lært et bandeord i skolen.
Som forleden, hvor en af ungerne kom hjem
og dansede gennem stuen, mens han sagde:
"Lort, lort, lort, lort, lort".
Og min kone så bebrejdende på mig.
Og jeg sagde: "Det har han ikke fra mig!"
Jeg har aldrig stødt tåen mod noget og så danset sådan gennem stuen.
Men det er lige så let at se, når de har lært det fra en selv.
Forleden byggede min søn en Lego-model
på spisebordet, og det hele kollapsede.
Og da det kollapsede, udbrød han:
"Fuck det her".
Den var min. Den kom fra mig.
Det lignede mig på en prik.
Det var som at se mig i spejlet.
Det er ikke kun bandeord, der lyder grimt, når de kommer
ud af et barns mund.
Der er visse ord, vi altid siger til vores børn, at de ikke må sige.
"Ulækkert" er et ord, vi altid tigger dem om ikke at sige.
"Dum", vi siger altid: "Sig ikke 'dum'".
Det største er "hade".
Børn vil sige dagen lang, at de hader ting,
og vi siger: "Sig ikke 'hade'".
"Sig, at du ikke bryder dig om."
Det har vi virkeligt forsøgt at lære dem.
Og forleden kom en af vores drenge ind og sagde:
"Far, ved du, hvem jeg hader?"
Og jeg sagde: "Vi siger ikke hader,
vi siger, vi bryder os ikke om."
Han blev ked af det, så jeg sagde: "Hvem ville du sige?"
Og han sagde: "Ham, der dræbte Martin Luther King".
Så sagde jeg straks:
"Åh nej, der siger vi helt sikkert hader".
Jeg vil helst ikke høre min søn gå rundt og sige:
"Ved du, hvem jeg ikke bryder mig om?"
"James Earl Ray, han var ikke min kop te."
"Undskyld mig, jeg kan se, at lyset er skiftet."
"Hvid mand!"
Jeg kunne aldrig hade mine børn.
Når det så er sagt, så tror jeg, det er sundt...
at have en mental liste over de tre ting,
de laver lige nu, som jeg hader mest.
Jeg hader måden, de kaster terninger på.
De kan ikke holde to terninger på bordet, om det så gjaldt deres liv.
Og så snart de begynder,
ved man det bare: "Du har for meget fart på!"
De spørger: "Hvordan fungerer Matador?" "Det skal jeg sige dig:
hold terningerne inde, så vinder du."
"Husk på, at vi sidder i køkkenet,
ikke ved et spillebord på et kasino."
Her er min parodi af mig, der spiller brætspil med ungerne.
Og nogle gange, når jeg får fat i terningen, vil jeg lige vente lidt.
Fordi de ikke ved, at jeg har den.
Og det er ret fredfyldt at være under sofaen.
Jeg sparker lidt med benene, så de...
ved, jeg er i live.
Jeg hviler mig lige lidt.
Jeg får øjenkontakt med en edderkop.
"Hej, min ven.
Har du børn?"
Jeg hader den måde, de kaster terninger på.
Jeg hader, når de vågner midt om natten.
Mine børn er i den alder, hvor de får mareridt,
og når de får mareridt, kommer de ind i vores soveværelse.
Og når de kommer ind til os,
ved min kone og jeg, at en af os
vil være oppe den næste time for at få dem til at falde i søvn igen.
Og det er kommet så vidt, det er så traumatisk for mig,
at når jeg hører dørhåndtaget knirke,
tænker jeg: "Måske er jeg så heldig, at det bare er en indbrudstyv".
"Måske er det bare en indbrudstyv, der høfligt vil stjæle mine ting...
uden at jeg skal klø ham på ryggen den næste time."
Jeg traf en elendig beslutning sidste sommer.
Min søn havde mareridt og kunne ikke falde i søvn igen.
Og jeg sagde: "Skal jeg klø dig på ryggen? Måske hjælper det."
Nu tror jeg, at han synes så godt om at blive kløet på ryggen,
at han finder på mareridtene.
Han kommer ind i soveværelset,
og han er ikke oppe at køre som et barn, der er blevet skræmt.
Han siger: "Dårligt nyt...
skeletmanden kom tilbage."
"Godt nyt! Jeg har allerede trukket blusen op."
Jeg har et godt forældertrick,
hvis I har et barn, der altid beder om at blive kløet på ryggen.
Man tager et lille stykke afdækningstape
og klasker det over munden på dem.
Jeg hader deres terningekast.
Jeg hader, når de vækker mig midt om natten.
Jeg gør knæfald for den tredje.
Jeg hader, at de snakker så meget om lava.
De taler om lava hele tiden.
Det er skolernes skyld. Jeg forstår,
at I forsøger at lære dem om naturvidenskab,
så I taler om vulkaner, I taler om lava.
Men så kommer de hjem med en masse lavaspørgsmål.
Og jeg ved altså intet om lava.
Det eneste, jeg ved om lava, er, at hvis de ser det på nært hold,
har jeg gjort det skidt som far.
Jeg ved ikke, hvor mange gange jeg har forsøgt
at parallelparkere bilen på et trangt sted.
Og når jeg kigger bagud, ser jeg to dumme fjæs, der glor på mig.
Og de siger: "Hvis man rører ved lava, dør man så?"
Jeg kunne aldrig hade mine unger. Jeg kunne aldrig skade mine unger.
Det kunne jeg altså ikke.
Jeg må tilstå, at af og til
hiver jeg en sweater af en af dem, så hurtigt som jeg kan.
Hvis det er sidst på en lang dag, og de ikke engang gider
hjælpe mig med at klæde dem af,
tager jeg alle de øverste lag tøj, de har på,
og hiver dem opad,
fordi, og jeg er meget flov over at sige det,
det øjeblik nyder jeg. Når det sidder fast...
når det sidder fast sådan her...
når jeg tvinger mine børn til at se, hvad de har gjort mod mig.
Det er ikke permanent.
Det kommer altid straks ned igen.
Ens perspektiv på næsten alt
ændrer sig, når man får børn.
Mine er otte, seks og to år.
Og det er blevet en stor plage for os
at modtage invitationer til bryllupper.
Der kan ske én af to ting, når vi bliver inviteret til bryllup.
Den første er, at invitationen siger:
"Vi opfordrer folk til ikke at tage deres børn med,"
og så skal vi finde en barnepige
til en aften eller nogle gange en hel weekend. Og det er slemt.
Men det er værre, når de siger: "Vi inviterer hele jeres familie
til at deltage i vores særlige dag".
Og det er noget, som kun et dumt, ugift par
kan tro er en god idé.
Et dumt, ugift par uden børn tror, det er en god idé
at have børn med på deres særlige dag, for de ved endnu ikke,
at børn vil ødelægge dagen, om den er særlig eller ej.
Når jeg har tre små børn med til et bryllup,
gruer jeg bare for det øjeblik,
hvor jeg må gå ud på dansegulvet
og afbryde far-datter-dansen
og sige: "Hej, undskyld jeg afbryder,
tillykke, hun er en smuk brud.
Vores unger har ædt jeres kage, hele kagen.
Hvad kan jeg sige,
kagen er væk, og jeg kan se, at det var en dyr kage,
men I skulle ikke have inviteret os med.
Og hvis I tror, jeg ikke bliver straffet,
tager I fejl, for mine unger åd en kæmpestor kage,
så de vil være oppe hele natten og skide hele morgenen.
Og tak, fordi I fik dem til at bære små smokings.
I ved endnu ikke dette om børn,
men det bedste, de ved, er at være i en butik med festtøj,
mens en fyr med nåle i munden siger, at de skal stå stille. Mange tak.
Tak for de små smokinger. Vi skulle have købt dem,
for det kan sgu ikke have været dyrere end at leje dem.
Jeg skulle hilse fra min kone og sige farvel.
Hun er rasende, fordi lige før hun gik på toilettet, sagde hun:
'Lad ikke ungerne æde kagen'. Og så gjorde de det,
så nu taler hun måske aldrig til mig igen,
men jeg håber, I bliver sammen for altid,
men hvis I bliver skilt,
kommer jeg og skider på jeres plæne. Tak, godnat. Smuk brud."
Kan vi indrømme nu, at det at skulle fremvise vaccinationskort
for at komme ind på en restaurant under coronaen reelt ikke var
som at leve i Tyskland under Anden Verdenskrig?
Kan vi indrømme det nu?
Hver eneste gang
jeg skulle vise mit vaccinationskort på en restaurant,
var tjeneren fuld af undskyldninger.
Sådan: "Jeg beklager virkelig,
må jeg lige hurtigt se dit vaccinationskort?
Eller bare et foto af dit vaccinationskort på din mobil,
eller hvis du vil tage et foto af mit kort
og vise mig det,
eller hvis du bare kan bevise, at din mobil kan tage fotos,
så er det mere end nok til, at vi kan give dig et bord."
Jeg har set mange film om Tyskland under Anden Verdenskrig,
og jeg husker ikke en eneste scene, hvor Gestapo opførte sig sådan.
Jeg husker ingen scene,
hvor Gestapo sparkede døren ind med et:
"Vi forlanger at se jeres papirer,
og vi beklager virkelig.
Vi gør stadig det her med at se folks papirer.
Det er også irriterende for os.
Det her er virkelig det, vi synes mindst om
ved at være i Gestapo.
Vores chef er bare sådan en...
nazist."
Det er en meget...
stødende tysk accent.
Det er en tegneserieagtigt dårlig tysk accent.
For nylig lavede jeg et show, og der var en tysker blandt publikum,
og bagefter sagde vedkommende til mig:
"Laver du ofte en tysk accent på scenen?"
Jeg sagde: "Ja, jeg nyder at lave en tysk accent på scenen".
Og vedkommende sagde: "Hvad ville du føle, hvis en tysk komiker
lavede en amerikansk accent på scenen?"
Og jeg sagde: "Jeg kommer aldrig til at se en tysk komiker".
Hvilken række af begivenheder skulle gå galt
i mit liv, for at jeg ville gå ind i en klub,
hvor nogen på scenen siger: "Giv et bifald for Klaus"?
Og jeg så siger: "Her bliver jeg!"
Der sidder jeg så, og pludselig siger han:
"Amerikanere lyder sådan her: 'Stik mig tyve McNuggets'".
Og jeg siger: "Sådan lyder vi ikke".
Efter det uforskammede svar gav han igen og sagde:
"Ville du gå på scenen og lave en afrikansk accent?"
Jeg sagde: "Nej, da, jeg ville aldrig lave en afrikansk accent på scenen".
Og han sagde: "Hvor går stregen?"
Jeg sagde: "Hvor går stregen
for, hvilke accenter en hvid komiker kan lave i 2024?
Europas grænser."
Der går stregen. Fra Finland til Italien, fra Portugal til Ukraine.
Jeg lægger mig ikke ud med Tyrkiet. Der går stregen.
Så får man en sund komikerkarriere.
Lad mig vise, hvordan det fungerer.
Her er min parodi på en svensker, der bestiller fra en kinesisk tjener.
"Ja, hej, har I kylling chow mein i aften?"
"Nej, der er udsolgt."
Jeg valgte svensk med vilje,
fordi det må være umuligt at lave en uforskammet svensk accent,
og det baserer jeg fuldt ud på det faktum,
at The Muppet Show aldrig blev aflyst.
Hvordan kunne det være okay?
Hvordan kunne den svenske kok være okay?
Da jeg var barn,
var det min introduktion til svenskere.
Jeg troede, at de alle var sådan.
Jeg troede, de var idioter med problemer med bestik.
Forestil jer lige: Hvordan havde det lydt,
hvis de havde gjort det samme med en pakistansk kok?
Jeg gør det da ikke!
Nu ved jeg i det mindste,
hvordan det lyder, når 1500 røvhuller lukker på samme tid.
Mine børn er meget heldige.
Deres fire bedsteforældre er alle i live,
og de ser dem ofte i virkeligheden,
men de ser dem også hele tiden på FaceTime.
De interagerer med dem hver dag.
Sådan talte jeg slet ikke med mine bedsteforældre.
Min far lod mig tale i telefon med min farmor én gang om året,
sådan som en kidnapper lader et gidsel...
tale i telefon med politiet.
Han sagde: "Sig goddag til farmor".
Jeg sagde: "Goddag". Så greb han telefonen igen.
"Nu ved du, at knægten er i live.
Put fem dollars i et fødselsdagskort, og læg det under motorvejsbroen."
Jeg elsker, at mine forældre ser mine børn.
Det er noget af det bedste, man kan opleve i livet.
Jeg elsker det virkelig.
Det eneste problem er,
at ens forældre altid har en anden forældrestil
fra deres egen tid
i forhold til den forældrestil, man selv følger nu.
Min far havde små børn for længe siden,
men han var af den gamle skole.
Min far råbte ad mig og min bror, og hos os var der ingen nåde.
Det var lige på og hårdt.
Hvis man var ulydig, gik han straks til en.
Vi har en meget mere moderne, ikke-konfrontatorisk forældrestil.
Vi råber aldrig. Vores sprog er... Når de skaber sig,
siger vi: "Jeg kan se, du er vred nu.
Jeg vil ikke underkende dine meget ægte følelser...
Jeg opfordrer dig til at arbejde med dem indenfor et tidsrum,
der passer med din tidsplan.
Men husk, at det vigtigste er,
at det her er dit hus, lige så meget som vores."
Nogle gange er min far på besøg, og han gør som i gamle dage,
siger, at børnene skal holde op, og det gør de ikke,
og så råber han bare ad dem.
Og når min far råber ad mine børn, blander jeg mig straks.
"Far, det er ikke vores måde. Det er din måde.
Jeg vil aldrig underkende din måde
eller nedgøre dig..."
Men jeg må indrømme, at når min far råber ad mine børn,
siger jeg, at han skal stoppe.
Men der er også en lille stemme i mit baghoved,
der har lyst til at skrige: "Gå til dem, du gamle!
Lad dem vide, hvor godt de har det!"
Der er nemlig noget, jeg må tilstå.
Jeg er ikke sikker på, at vores moderne forældrestil virker.
Jeg ser ikke resultater fra dag til dag.
Forleden bed min otteårige min seksårige.
Han bed ham bare. De sloges ikke engang.
Han så ham bare på tværs af rummet, og jeg så ham
ligesom tænke: "Nu bider jeg ham".
Han var som en robot, der sagde: "Igangsæt bideprotokol".
Han bed ham virkelig hårdt, og så sagde han: "Jeg bed ham ikke".
Jeg sagde: "Se de bidemærker!
Jeg kunne tage din brors arm til en tandlæge lige nu,
og de kunne lave en bøjle til dig."
Jeg gør ellers aldrig det her, men jeg greb ham og sagde:
"Ind ved siden af og skam dig".
Og så smækkede jeg døren i.
Min plan var at få ham til
at bruge fem minutter på at tænke over sin dårlige opførsel.
Bare fem minutter hvor han tænkte på konsekvenserne af sin handling.
Men jeg er sådan et skvat,
at jeg kun klarede to et halvt minut, før jeg tænkte:
"Åh Gud, han ender i terapi resten af sit liv.
Han kommer sig aldrig over dette traume.
Jeg må fortælle ham, at han er min lille makker,
og at jeg altid vil elske ham uanset hvad."
Jeg åbnede døren og forventede at se ham i en pyt
på gulvet midt i rummet.
Ikke alene var han ikke der, han lænede sig op ad vinduet,
kiggede ud over byen, fuldstændig uberørt.
Han lignede noget fra en fransk nouvelle vague-film.
Han manglede bare en baret og en smøg.
"Bed jeg ham?
Måske.
Men i livet er man enten bider
eller den bidte."
Nu skal I høre. Jeg har en teori.
Her er min teori.
Jeg tror, at mine børn...
vil råbe ad deres børn.
Jeg tror, det springer en generation over.
Jeg tror, at om aftenen
ligger de i deres køjesenge og taler om det og siger:
"Når jeg bliver voksen, vil jeg ikke gøre det ineffektive lort, far gør.
Jeg vil råbe op som farfar."
Og den anden vil sige: "Helt klart, jeg vil ikke være et skvat som far."
"Underkende dine følelser? Bliv dog voksen, din nar!"
Min kone tror, at verden kan gøre os til bedre forældre,
så hun sender mig Instagram-videoer af Instagram-mødre,
der gerne vil dele deres visdom.
Mit syn er, at hvis de ser afbalancerede ud,
har de anderledes børn end vores.
Hvis de har fønnet deres hår og har et ringlys,
tænker jeg bare: "Det er ikke noget for os".
Og ofte kommer de med meget kryptiske råd.
I en video sagde en kvinde helt roligt:
"Positivt feedback er meget vigtigt for et barn.
Hvis du fortæller et barn om morgenen, at deres håndskrift er pæn,
er det mindre sandsynligt, at de slår deres søskende om aftenen".
Jeg ved ikke, om det passer,
for jeg husker det aldrig, før det er for sent.
Hvis de skriger ad hinanden i et hjørne,
løber jeg hen og siger: "Du har en pæn håndskrift".
Der er...
Der er en type Instagram-mor, jeg godt kan lide.
Det er dem, der kun lige klarer sig igennem,
og de optager deres video
i stil med en gyserfilm på deres mobil.
De gemmer sig i et skab, før børnene kan finde dem.
Sådan: "Hej, jeg har ikke ret meget tid.
Vi har fundet ud af, hvordan man får tusch af tapet.
Gør sådan her... Åh nej, de har fundet mig."
Både min kone og jeg har et tæt forhold til vores forældre.
Det var noget af det første, vi fandt sammen om.
Vi tænkte, at hvis vi fik familie, fik vi måske børn,
der ville være sammen med os, ligesom vi ville med vores forældre.
Når det så er sagt, er vores familier også forskellige.
For eksempel, da jeg var barn,
var reglen ved middagsbordet: "Tal kun, hvis der bliver talt til dig.
Hvis du taler, skal det være relevant i forhold til samtalen."
Og især: "Tal aldrig,
før den person, der taler, er færdig."
Hvorimod jeg tror, at reglen i min kones familie var:
"Så snart du tænker på noget, så sig det højt.
Allerhelst skal du sige det, før du har tænkt det færdigt.
Forsøg at høre den færdige tanke udenfor dit hoved med dine ører...
for allerførste gang."
Min kones familie gør også noget sejt:
De ringer til en restaurant og bestiller levering,
og først når de har ringet til restauranten,
spørger de alle andre, hvad de vil have.
De kritiserer faktisk restauranten, mens de taler med restauranten.
"Skal vi købe melboller?"
Og en anden råber: "Nej, deres melboller er klistrede!"
"Vi skal ikke have melboller!"
Min kones familie er jødisk, hvilket jeg ikke har sagt endnu,
men jeg har fortalt jer det.
Hvis der er én ting, jøder er enige om,
vil jeg gerne vide, hvad det er.
Jeg vil gerne understrege, at alle disse jokes er pro-semitiske.
Jeg elsker min jødiske kone.
Jeg elsker mine jødiske børn.
Jeg har fantastiske svigerforældre.
Det bedste ved mine svigerforældre er, at de er nemme at finde.
Hvis man leder efter dem,
er de altid ved at blande sig i mit liv.
"Bank på."
Der venter os en svær samtale med vores børn,
fordi min kones bedsteforældre var holocaust-overlevere.
Og det er selvfølgelig noget, vi skal forklare dem en dag.
Problemet med børn er, at nogle gange spørger de om noget,
før man har et svar klar,
og så presser de ligesom en.
Forleden sagde min kone til en af vores sønner:
"Du er så heldig, at du kender alle dine bedsteforældre,
din mormor kendte ingen af sine bedsteforældre."
Han sagde: "Hvad skete der med dem?" Hun sagde: "De døde alle i en krig".
Og han sagde: "Var de soldater?"
Og hun sagde: "Ikke alle, der dør i krig, er soldater".
Så tøvede han lidt og sagde: "Ah...
var de trommeslagere?"
Han havde set en billedbog om borgerkrigen.
Og ret så kløgtigt, synes jeg,
havde han regnet ud, at mens soldaterne selvfølgelig er i fare,
så er trommeslagerne oppe foran allerede døde.
Sikke en skidt tid at være god til at slå på tromme i, borgerkrigen.
Måske det værste tidspunkt nogensinde.
Jeg vil vædde på, at når man hørte, de søgte trommeslagere,
blev man ellevild og sagde: "Det er jo fantastisk!
Vi behøver ikke slås. Vi holder os tilbage og øver til en koncert.
Og når de overlevende når hertil, så laver vi et show for dem."
Så de rakte hånden op: "Jeg kan slå på tromme."
Og de sagde: "Fint, tag den på, og gå op foran."
Og de tænkte: "Op foran?"
"Ja, det bliver dig, en anden trommeslager
og en fløjtespiller."
"Det er faktisk en pibe." "Ikke nu, fløjtemand."
Min kone synes, jeg skal konvertere til jødedommen.
Hendes argument er, at alle allerede går ud fra, at jeg er jøde.
Ikke et dårligt argument. Jeg er kvart jøde.
Alle jøder, jeg har mødt, har sagt: "Du er jøde, ikke?"
Jeg er også kvart svensk. Ingen svensker har nogensinde sagt...
Sådan taler de altså.
Jeg vil ikke undskylde for det.
Hvorfor skulle The Muppet Show lyve for mig?
Sådan taler svenskere, og sådan taler laboranter...
For nylig fandt jeg ud af noget om min slægt,
fordi jeg var med i det fantastiske program Finding Your Roots
med professor Henry Louis Gates. Et virkelig godt program.
Han er genial.
Jeg lærte nogle ting om min familie, som jeg ikke vidste noget om.
Jeg fandt ud af, at jeg nedstammede fra litauiske jøder.
Litauiske jøder er berømte for at opfinde talemåden:
"Vi skal fandeme væk fra Litauen".
Men jeg var et dårligt emne for programmet Finding Your Roots,
for jeg er ikke nem at chokere eller forbløffe.
Og det bedste ved programmet er, når de afslører oplysninger for en
om ens slægt, og man er chokeret og forbløffet.
Og da jeg ikke er nem at chokere eller forbløffe,
blev det et dårligt afsnit.
På et tidspunkt sagde Henry Louis Gates til mig:
"Vi har sporet en af dine aner tilbage til år 1650.
Vi fandt vedkommendes navn skrevet i byens folketælling
fra år 1650.
Hvad tænker du om det?
At vi har sporet en af dine slægtninge
tilbage til år 1650."
Jeg kunne kun sige: "Jeg vidste jo, at jeg nedstammede fra folk."
Det var jo ikke sådan: "Din tipoldemor var havfrue."
Han chokerede mig én gang, men det var et uheld.
Man sidder overfor ham, og der er et bord imellem,
og der er en stor bog på bordet fyldt med oplysninger.
Han begynder på historien.
Og mens han gør det,
beder han dig om at vende siderne og afsløre oplysningerne.
På et tidspunkt sagde han:
"Du optræder." "Ja, jeg optræder."
"Kender du til andre i din familie, der optræder?"
"Jeg kender ikke til en eneste person i mit slægtstræ,
der optræder."
Så siger han: "Prøv at bladre.
Jeg synes, det næste du skal se, er ret sejt."
Så jeg bladrer, og det var en nekrolog fra en avis
om min oldefar, der begik selvmord.
Og Henry Louis Gates siger: "Hvad står der?"
Og jeg sagde: "Åh."
"Min oldefar begik åbenbart selvmord."
Og Henry Louis Gates, al ære og respekt,
så bare på mig og sagde: "Det er en fejl. Undskyld.
Det klipper vi ud."
Så sagde han: "Hvad med at bladre videre?"
Så jeg bladrer videre og siger: "Min bedstefar spillede skolekomedie."
Og han sagde: "Sejt, ikke?" Jeg tænkte: "Henry...
du kan ikke bare ignorere, at du viste nogen en nekrolog om selvmord."
Det er som en tryllekunstner, der siger: "Er det dit kort?"
"Nej, det er vist et foto af din pik."
"Fandens også, pis, pis.
Er det dit kort?
Spar ni, er det dit kort?
Tænker du stadig på pik-billedet?"
"Ja!
Ja, for pokker!"
På denne tid af aftenen vil mange komikere
begynde på deres anti-trans-materiale.
Det glæder mig at fortælle, at jeg ikke har noget anti-trans-materiale.
Jeg har kun kærlighed og respekt for trans-samfundet.
Jeg bliver også så frustreret, når folk fremstiller det
som noget ubelejligt for dem selv, når nogen ændrer køn,
når de taler om, at de skal lære et nyt navn
eller et nyt stedord eller ændre en kontakt
i deres e-mailadressebog.
Lad os nu være helt ærlige.
Hvad ville være sværest for dig?
Hvis en person i dit liv besluttede at skifte køn,
eller hvis en person i dit liv besluttede, at fra i morgen
vil de være veganer?
Hvad gør dit liv sværere i morgen?
For fem år siden besluttede min bror at blive veganer,
og jeg har tilbragt mange Thanksgivings med ham,
og jeg vil helt sikkert foretrække, at min næste Thanksgiving starter
med, at min far træder ind og siger: "Nu er jeg en dame"...
end jeg vil tilbringe endnu en Thanksgiving,
hvor min bror spørger: "Er der smør i det her?"
Der er sgu da smør i alt!
Det er Thanksgivings sande betydning, smør i alting.
Sådan begyndte den første Thanksgiving. De indfødte kom forbi.
De sagde: "Det her er majs". Og pilgrimmene sagde:
"Skal vi putte smør på og kalde det en majskolbe?"
Og de indfødte sagde: "Det her er meget bedre,
hvordan kan vi gøre gengæld?" Og pilgrimmene sagde:
"Vi har en idé, men vi siger det ikke endnu."
"Hvid mand."
Min bror går hele vejen, han spiser ikke honning.
Min bror siger, at veganere, der spiser honning, kaldes biganere.
Jeg opdagede, at han ikke spiste honning,
fordi han kom på besøg en dag,
og jeg smed en myslibar efter ham,
fordi han så dødsulten ud, og...
han samlede den op og begyndte at læse mærkaten.
Hvis der fandtes et logo for veganisme,
skulle det være nogen på besøg, der læser en mærkat.
"Jeg har opdaget et problem."
Gid jeg kunne være veganer.
Alle argumenter for at være veganer er gode.
Det er bedre for miljøet. Det er mere humant.
Men det bedste argument er,
at min bror ser meget sundere ud, end jeg gør.
Hvis I så et foto af min bror og mig sammen,
ville I stoppe med at spise kød i går.
Han stråler som solen, og ved siden af ham
ligner jeg en, der holder en lanterne i forstavnen på en færge.
"Tågen er tyk, men vi skal nok komme igennem!"
Jeg nævnte mine svigerforældre, og jeg vil give
lidt ekstra opmærksomhed til min vidunderlige svigermor.
Jeg har virkelig verdens bedste svigermor.
Og det, jeg bedst kan lide ved hende,
er, at nogle gange
er hun enig med mig i, at min kone er for meget.
Nogle gange skændes min kone og jeg foran min svigermor,
og hun fanger mit øje
på tværs af rummet, som om hun siger: "Undskyld".
Men det skal være nonverbalt.
Det har kun værdi for mig, hvis det er en nonverbal anerkendelse
af min kones opførsel.
Hvis hun siger noget til mit forsvar,
er det en katastrofe for mig.
For enhver gift person her ved, at det altid er nemmest
at give sin ægtefælle ret, når de brokker sig over noget.
Utallige gange, når vi er på vej i seng, har min kone sagt:
"Er det ikke utroligt, at min mor siger, jeg skal være sødere ved dig?"
Og mit eneste svar er: "Ja, sikke en kælling.
Pas dig selv, dame."
Jeg har altså en led kone.
Jeg siger jer...
Men kun overfor mig. Min kone er led overfor mig og sød ved børnene,
og det er meget bedre end det omvendte.
Hvis min kone var sød ved mig
men led ved børnene, ville mit liv være et mareridt.
Jeg ville komme hjem, og de ville sige:
"Godt, du er her, gør noget, vi er også dine børn."
"Tal ikke til mig, hun må ikke vide, at vi er venner."
Det her er altså ikke et angreb på min kone.
Det er et forsvar for hendes lede side.
Min kone arbejder hårdt. Hun har tre børn.
Hun er helt udpint. Hun har et fuldtidsjob.
Min kone er advokat.
Min kone har bestalling i New York. Hun er en genial kvinde.
Bestalling i New York er svær at få.
Det var det, Giuliani fik.
Hun er altid træt, og hun er så tålmodig med børnene,
og nogle gange går det ud over mig, og det fortjener jeg.
Jeg er så irri... Her er nogle af de ting, jeg gør.
Her er nogle af de ting, jeg gør, for at fortjene hendes nedrighed.
Vi har tre børn, og jeg kan stadig ikke folde klapvognen sammen.
Ingen anelse. Jeg ser på en klapvogn, som en hund ser på origami.
Jeg har ingen anelse om, hvordan man gør.
Jeg vrikker lidt med den. Ryster den lidt.
Et hurtigt spørgsmål til kvinderne her.
Har I nogensinde set jeres mand forsøge at slå klapvognen sammen
og tænkt: "Jeg fatter ikke,
at jeg kunne tro, denne mand kunne tilfredsstille mig seksuelt"?
Han er sådan: "Nu er den der vist.
Jeg er der næsten." Og du siger: "Der er en knap".
"Nej, jeg tror, jeg næsten er der.
Bare et par skub mere."
Vil I høre noget tragisk?
Første gang min kone hørte mig fortælle den joke...
aldrig har hun grint så meget.
Hun lo, så det gjorde ondt.
Hun råbte fra publikum: "Amen, bror!
Prædiken!"
Det betyder ikke, at min kone er perfekt.
Der er også et par ting, jeg ville ændre ved hende.
Hvis jeg kunne ændre noget ved hende,
ville jeg forsøge at forbedre hendes evner som retningsbestemt taler.
Min kone siger ofte vigtige ting til mig
med ryggen til mig, mens hun forlader rummet...
uden at hæve stemmen overhovedet.
Hun siger ting som: "Gasfirmaet
var her i dag, de siger der er en giftig..."
Vi skændes om det hele tiden, hvor hun siger:
"Husk nu, at vi skal til middag med Harris-parret om en time".
Og jeg siger: "Hvornår har du nævnt det?"
Og hun siger: "Mandag, da jeg hviskede det ind ad postkassen".
En anden ting, jeg ville ændre, er hendes foretrukne koffeindrik.
Min kones foretrukne koffeindrik er en matcha latte.
Hvis du ikke ved, hvad det er, vil jeg fortælle, hvad det ikke er.
Til salg på det kaffested, I skulle besøge.
Det er så uforskammet at bede om, når nogen siger:
"Vi skal have kaffe, hvad vil du have?" Det er ligesom:
"Vi bestiller pizza, hvad vil du have?"
"En æggetærte med bacon."
"Det har de da ikke." "Det skader ikke at spørge."
Jo det gør. Jeg vil ikke ligne en galning.
Jeg tror, min kone kan lide matcha latte, fordi den er svær at få fat i.
Og det siger jeg, fordi
min kones kærlighedssprog er serviceydelser.
Kender I begrebet "kærlighedssprog"?
Lad mig fortælle jer om det.
Der er fem kærlighedssprog. Det handler om at modtage kærlighed.
Der er serviceydelser, berøring, kvalitetstid, gaver
og opmuntrende ord.
Jeg ved ikke, hvem der fandt på listen.
Men deres kærlighedssprog må være serviceydelser.
Det er det største fupnummer nogensinde, at serviceydelser
er med på listen sammen med de fire andre fornuftige ting.
Sådan er livet, hvis dit sprog er berøring, og din kones er service.
"Når jeg kommer hjem, vil jeg have et knus."
"Du skal fikse varmepumpen."
Kvalitetstid: "Skal vi gå en tur?"
"Ja, når du har renset tagrender."
Det er som et flyselskab, der siger: "Vi har guld, platin, sølv,
og når vi lander, gør du flyet rent".
Alt det, jeg har sagt, er et godt eksempel på,
hvor svært det er at være gift med en komiker.
Jeg skal bare stå her og fortælle jer,
hvad jeg tænker om mit ægteskab.
Så ja, det er svært
at være gift med en komiker.
Men det er også meget svært at være en komiker, der er gift.
Dermed mener jeg, at når man er gift,
er det altid bedst, når man skændes,
at sige lige det,
der hurtigst muligt vil trappe situationen ned.
Men når man er komiker,
er det ikke de ting, der dukker op i ens hoved.
Når man som komiker er midt i et skænderi, tænker man altid:
"Her er noget sjovt, jeg kan sige, så det bliver værre".
Her er et eksempel fra for nylig. Mine drenge elsker superhelte,
og de stiller mig altid spørgsmål om superhelte.
De siger: "Hvem ville vinde et slagsmål, Batman eller Spider-Man?"
"Hvem er stærkest, Hulk eller Thor?"
Forleden sagde de: "Hvem er hurtigst, Superman eller Flash?"
Det er et ældgammelt tegneseriespørgsmål.
Jeg var stolt af, at de fandt på det.
Jeg sagde: "Lad mig tjekke på YouTube".
Der var et treminutters klip
fra en Justice League-tegnefilm, Superman mod Flash,
så jeg sagde: "Lad os se det".
Den vigtige del af historien er,
at vores børn ikke har en masse skærmtid.
Det skal ikke lyde, som om vi er bedre forældre end andre her.
Jeg mener bare, at vores børn bliver bedre end jeres. Så...
Jeg har én knægt på hvert knæ og mobilen fremme,
og vi ser Superman løbe mod Flash,
og min kone kommer ind og siger: "Hvad laver I?"
Jeg siger: "Vi ser Superman mod Flash."
Hun siger: "En tegnefilm?"
Og jeg kunne ikke dy mig og sagde: "Nej, de virkelige gutter.
Er det ikke skørt? De fandt de virkelige gutter.
De forsøgte ikke engang på at finde dem...
Det var et naturprogram i ørkenen.
Og pludselig så de denne blå og røde...
Og de tænkte: 'Har vi lige...'" Hun var skredet.
Hun gik sådan her:
"Jeg fatter ikke, at min mor siger, jeg skal være sød..."
Her er et andet eksempel.
Vi skulle på ferie,
og på vej ud af New York skulle vi gennem sikkerhedskontrollen,
og sikkerhedsvagten fandt en bøtte hummus i min kones håndbagage.
De tog den ud og sagde: "Du må ikke tage hummus med ombord".
Og min kone sagde: "Jeg har haft hummus med ombord før".
Hvilket var mindre overbevisende, end hun havde forestillet sig.
For deres svar var: "Du må ikke have hummus med ombord".
Og min kone sagde: "Men det er ikke en væske".
Og de sagde: "Det er heller ikke et fast stof".
Det viser sig, at i sådanne situationer vinder sikkerhedsvagten.
Jeg holdt med min kone.
Alle tager hummus med ombord.
Hvorfor går det ud over hende?
Hver gang, man er med et fly,
og man går ned ad gangen, er der fem, syv bøtter hummus.
Men de tog hendes hummus.
Og da vi gik videre, var hun sur,
og hun sagde: "Fatter du det?"
Og jeg sagde: "Nej". Men jeg sagde ikke, hvad jeg ikke havde fattet.
Jeg var ærlig uden at være sandfærdig.
Det ville være enden på historien, men vi skulle tilbage til New York.
Og på vej til lufthavnen stoppede min kone
ved et supermarked og købte en bøtte hummus.
Samme størrelse, måske endda lidt større.
Og de fandt den igen.
Denne gang var den i en pose fra supermarkedet,
hvilket ligesom er at bede om ballade.
De tog den ud
og sagde til min kone: "Du må ikke have hummus med ombord".
Og hun sagde: "Jeg har haft hummus med ombord før".
Bekvemt nok undlod hun at nævne, hvad der var sket sidst.
Og de tog stadig hendes hummus.
Da vi gik videre,
kunne jeg mærke, at hun var sur, og jeg vidste, jeg skulle tie stille.
Jeg vidste, at den rigtige vej frem var at holde mund,
men jeg kunne ikke dy mig, så
med et stort smil sagde jeg: "Du får dem næste gang".
Hun er her i aften, forresten.
Hun er her da ikke.
Er I gale?
Hun er her, og jeg fortæller hummushistorien,
som vi ikke har talt om siden.
Hør her: Jeg kender min kone.
Hun er noget af en kvinde.
Hun har gåpåmod, hun er beslutsom.
Næste gang vi flyver, får hun hummus med ombord.
Jeg tror på hende.
Jeg tror på, at hun får hummus med ombord.
Hun tager til lufthavnen, hun lyner sin håndbagage op,
og hun tager en pose kikærter ud og en røreske.
Så vil hun se sikkerhedsvagten lige i øjnene og sige:
"Alting her er vist lovligt og helt efter bogen".
Og de vil bare nikke, for de ved, at de har tabt.
Og så, af respekt for hendes sejr, vil alle sikkerhedsvagterne
lave en æresport, som hun kan gå igennem.
De vil holde deres magnetstave op som sværd.
Og hun vil gå gennem lufthavnen under de magnetiske stave,
og passagerer vil råbe hendes navn
og smide pitachips for hendes fødder som rosenblade.
Og hun vil gå ombord på flyet, og vi vil sætte os,
og hun vil lave sit rodsammen færdigt
og sige til ungerne: "Hvem vil have hummus?"
Og de vil alle sige: "Vi hader hummus".
Og jeg vil hviske: "Vi bryder os ikke om".
Mine børn har aldrig set mit show, men for nylig tog jeg dem med,
fordi showet havde tiårsjubilæum,
og vi havde præsident Joe Biden med.
Tak, det er pænt af jer.
Vi havde præsident Biden med, og jeg tænkte:
"Hvornår bliver næste gang, mine børn
har mulighed for at møde præsidenten?"
Måske har jeg ikke lyst til, at de møder den næste.
Så jeg sagde: "Ved I hvad...
Ungerne skal da møde præsidenten".
Det bedste ved at se mine børn møde præsidenten
er ikke præsidentens opførsel, men mere hvordan hvert af mine børn
optrådte afhængigt af sin personlighed.
Den første var min ældste.
Og min ældste er bare verdens sødeste dreng.
Han prøver virkelig, som mange andre ældste søskende.
Han vil bare være det bedste barn, han kan.
Så han valgte sit tøj,
det pæneste tøj fra hans skolefoto.
Han gik bare ind i rummet og sagde: "Goddag, hr. præsident,
jeg hedder Ash, dejligt at møde dig." Og jeg var så stolt af ham.
Jeg var så rørt over, at han gjorde det så flot.
Den næste var min mellemste søn.
Han blev født i lobbyen i en boligblok...
og opfører sig derefter hver eneste dag.
Jeg ved ikke...
Jeg kan ikke helt forklare det.
Men hvis man ikke vidste, hvem han var,
og så ham, ville man tænke:
"Jeg tror, han blev født i en lobby".
Han havde også valgt sit tøj.
Han havde en togførerjakke på og et par Ray-Ban.
Og han dansede bogstaveligt talt på vej ind.
Og da han dansede ind,
var min ældste så flov, at han strakte næven.
Og så huskede han på, at tidligere den morgen
havde jeg sagt, at hans håndskrift var pæn, så han...
Min mellemste danser altså ind i rummet og synger:
"Joe Biden, Joe Biden, Joe Biden."
Han går helt op til ham og skriger ind i præsidentens ansigt:
"Du er min yndlingspræsident!"
Joe Biden var så overrasket.
Jeg tror ikke engang, at Joe Biden er Joe Bidens yndlingspræsident.
Han spurgte mig: "Har du ikke fortalt ham om Obama?
Hvis han kan lide mig, vil han elske Obama."
Men så det bedste, min datter, Addie, to et halvt.
Og præsidenten var utrolig med hende.
Det var virkelig noget særligt. Han var så sød.
Han sad på sofaen, så han var i øjenhøjde med hende,
og hun gik derover, og han rakte ned i en taske
og hev en Commander-bamse frem,
hunden fra Det Hvide Hus.
Han vidste det ikke, men i januar havde jeg været i Det Hvide Hus,
og jeg tog derfra med tre Commander-bamser,
som jeg gav mine børn.
Men han dykkede ned i tasken,
og han rakte den til Addie og sagde...
Han sagde: "Den er til dig".
Og hun så bare på den,
og hun så på ham og sagde: "Den har jeg".
Han sagde: "Har du sådan en?" "Ja, jeg har den derhjemme."
Han holder den og siger:
"Vil du have en mere?" Hun siger: "Nej."
Jeg havde været så bekymret over det samspil hele dagen,
for min datter er vild med Trump, og...
ikke om sociale spørgsmål, det handler om skat for hende.
Det er NATO, hun føler ikke, at NATO-landene betaler nok.
Undgå at tale om det, hvis I møder hende.
Der skete noget underligt... Jeg voksede op i forstæderne,
og jeg har altid ønsket at bo i New York.
Mine børn bor i New York,
og de vil bare bo i forstæderne.
Mine forældre bor i det hus, hvor jeg voksede op,
i en ubestemmelig forstad i New Hampshire.
Hver gang vi tager derfra, spørger ungerne:
"Hvornår tjener du nok til at købe sådan et hus?"
For vi bor i New York,
og intet ved New York giver mening for børn.
Intet af New Yorks tiltrækning tiltrækker dem.
De tænker ikke: "Ja, farmor og farfar har en forhave og en baghave,
men vi kan gå til teatret".
Jeg har en lejlighed i New York,
der i New York er en fed lejlighed.
Hvis man bor alle andre steder i verden, er den vel okay.
Her er nogle af trækkene
ved min meget dyre lejlighed i New York.
Den er aldrig helt mørk.
Den er aldrig helt stille.
Vi bor tæt på et universitet,
så hver anden nat ved ettiden
hører man nogen råbe:
"Krista siger, hun møder os der!"
Og den, Krista-nyheden bliver råbt til,
hører det ikke første gang, så de siger:
"Krista er her ikke!"
Så den første person må råbe:
"Nej, Krista møder os der!"
Det kræver al min styrke ikke at åbne vinduet og råbe:
"Venner, Krista er død!
Krista døde, det er så trist, men hun er altså død!"
Har vi varme i lejligheden?
Ja, vi har radiatorer.
Det bedste ved dem er, at de er så varme, at når man rører dem,
brænder man sig ikke, man dør bare.
De er lidt som lava.
Tror jeg.
Jeg fik at vide, at vores radiatorer var fra en førkrigsbygning.
Jeg ved bare ikke, hvilken krig de mente.
De er ikke det eneste førkrigstræk i vores boligblok.
Vi har også en nabo overfor,
der helt sikkert kan finde Preussen på et kort.
Som Preussen efter Anden Verdenskrig har hun heller ingen grænser.
Forleden forsøgte jeg at få min søn ud ad døren og i skole,
og jeg fik ham ud i gangen,
og han havde bare en dårlig morgen, som børn jo har.
Jeg fik ham ud i gangen, og han vred sig væk
fra mig og løb ind i lejligheden,
og jeg jagtede ham med hans sko i hånden,
og jeg lod døren stå åben.
Endelig fik jeg ham ned at sidde,
og jeg forsøger at give ham sko på, og jeg er vred, og han græder,
og det er bare en dårlig morgen, og pludselige hører vi:
Stille nu, mit barn
Sig ikke mere
Vi vender os om,
og vores nabo er bare gået ind gennem døren,
ind i vores lejlighed, iført en natkjole,
hvis farve jeg vil beskrive som victoriansk spøgelse.
Spøgelset af pigen der druknede i landsbybrønden.
Jeg er vild med, at hun hørte et barn græde og tænkte:
"Jeg ved, hvad der beroliger børn,
den uhyggelige børnesang, de synger i gyserfilm."
Men historien har en meget lykkelig afslutning,
og den vil jeg slutte af med.
For i det øjeblik, hvor vores nabo trådte ind,
så min søn og jeg på hinanden.
Og jeg indså, at han tænkte nøjagtigt det samme,
som jeg tænkte, for han så på hende,
og han så på mig og sagde: "Fuck det her".
Og jeg sagde: "Du har lige betalt for college, knægt".
Tusind tak, Chicago. Hav en fantastisk aften.
Tekster af: Gitte Hovedskov