Downloaded from YTS.MX
Mitä kuuluu, Chicago?
Official YIFY movies site: YTS.MX
Tervetuloa Vic-teatteriin.
Hienoa olla täällä.
Mahtavaa olla kanssanne.
Menen suoraan asiaan.
Minusta on tullut epävarma.
Kuusivuotias poikani -
on alkanut kertoa vitsejä,
jotka ovat parempia kuin yksikään oma vitsini.
Jos hänellä on pissahätä, hän sanoo sen suoraan.
Jos hänellä on kakkahätä, hän kuiskaa korvaani:
"Minulla on ruskea salaisuus."
Täydellistä.
Mitä muutakaan se voisi tarkoittaa?
"Minulla on ruskea salaisuus." Sinun täytyy päästä kakalle?
Vai onko äidillä suhde postimiehen kanssa?
Vanhemmat kuulevat näitä -
lapsiltaan jatkuvasti.
Mutta koomikkona ymmärrän heti,
että pääsen pian kertomaan tästä teille.
Niin se toimii.
Haluan, että lapseni ovat onnellisia, mutta haluan hyötyä heistä muutenkin.
Voisi siis sanoa, että haluan heidän olevan tyytyväisiä,
mutta samalla hyötyä heistä.
Tein aiemmin ohjelman toisesta... Kiitos.
Toinen lapseni syntyi talomme rappukäytävään.
Täydellinen tarina.
Vielä paremmalta kuulostaa se ääni, jonka koomikko kuulee -
lapsen syntyessä rappukäytävään.
Kassakone kilisee.
Voin vakuuttaa,
että se jakso maksoi lapsen lukukausimaksut.
Ruskea salaisuus on siis pian ruuduillanne.
Siitä ei saa riittävästi neljän vuoden yliopisto-opintoihin,
mutta se riittää muutamaan lukukauteen kuitenkin.
Aion puhua tänään lapsista,
mutta tiedän, ettei teillä kaikilla ole lapsia.
Teille on luvassa lohdutuspalkinto.
Illan päätteeksi -
pääsette kotiin, jossa ei asu yhtäkään pikku pirulaista.
Joten...
Se on palkinto itsessään.
Voitte katsoa sarjoja maratonina.
Täysin omassa rauhassa.
Olemme vaimoni kanssa aivan poikki.
Emme pysty uppoutumaan ohjelmiin,
vaan katsomme televisiota osissa.
Kymmenen minuuttia kerrallaan.
Vaimoni nukahtaa ensimmäisten viiden minuutin jälkeen,
mutta en saa sulkea televisiota,
sillä hän herää siihen.
Säädän volyymia pikkuhiljaa alemmas,
ja voin jatkaa katsomista samalla,
mikä on kai sama asia kuin katsoa ohjelmaa tehdessään kuolemaa.
Sitten...
Seuraavana iltana katson taas samat viisi minuuttia.
Yritän siis sanoa,
että yhden ohjelman katsomiseen menee kolme ja puoli kuukautta.
Aion kertoa lapsistani, joten kerron teille heidän nimensä.
Ash, Axel ja Addie,
jotka ovat itsessään hienoja nimiä.
Mutta niitä ei erota toisistaan.
Isovanhempia ei saisi kiusata tuollaisilla nimillä.
He putoavat kärryiltä.
Vanhukset tarvitsevat nimiä, jotka kuulostavat erilaisilta.
Siksi kolesterolilääkkeen erottaa helposti arseenista.
Tarvitaan -
erottelua.
En aio kertoa, kenen idea oli antaa A:lla alkavat nimet.
Mutta oma nimeni on Seth ja vaimoni on Alexi.
Minulle sanotaan usein,
että sekoitan varmasti Alexin ja lasten nimet keskenään,
mutta tosiasiassa en sekoita.
Vaikein asia Alexi-nimisen vaimon kohdalla on se,
että meidän Alexamme luulee usein minun kutsuvan sitä.
Sitäkin pahempaa on se,
että käytän vaimoni nimeä vain riidellessämme,
kun olen passiivis-aggressiivinen,
jolloin Alexa alkaa pahoitella,
koska ei ymmärrä mistä puhun.
Lapseni varttuvat New Yorkissa.
Se on mahtavaa.
On tietysti muistettava,
että lasten varttuessa kaupungin keskustassa -
täytyy heidän turvallisuuttaan miettiä jatkuvasti.
Vien heidät kouluun joka päivä,
ja pienestä pitäen he oppivat ylittämään kadun -
katsomalla ensin liikennevaloja,
ja sen ollessa punaisella -
sanoimme kaikki -
"punainen käsi", ja pysähdyimme.
Jos valot olivat vihreällä,
sanoimme "vihreä mies" ja ylitimme kadun.
Se oli hienoa.
Pojat tykkäsivät siitä,
ja ohikulkijoita nauratti.
Pidin siitä paljon.
Eräänä päivänä vaimoni oli mukana.
Hän katsoi liikennevaloja ja sanoi,
että vihreä näyttää hänen mielestään enemmän valkoiselta.
Olen samaa mieltä,
mutta en tiedä miltä kuulostaisi,
jos huutelisimme valkoista miestä ympäriinsä -
ylittäessämme katua.
Vielä pahempaa on,
että puhumme ja kävelemme näin.
"Valkoinen mies!
Tehkää tilaa, valkoinen mies tulee!
Pyöräilijät ja motoristit, väistykää.
Valkoinen mies saapuu.
Turvallisuus on kansalaisoikeutemme."
Vanhempana joutuu jatkuvasti jättämään itsensä taka-alalle.
Annan esimerkin.
Vanhempana joutuu jatkuvasti miettimään sanomisiaan.
Yritän varoa kielenkäyttöäni lasteni läsnä ollessa.
Silti en mielestäni saa riittävästi kiitosta -
tärkeimmistä sanoistani.
Yhtenä päivänä keittiössä -
lapset olivat kanssani ja käteni osui kuumaan hellaan,
jolloin kirosin: "Voi hemmetti."
Vaimoni loi minuun merkitsevän katseen.
Olen tietysti samaa mieltä, mutta halusin kertoa koko perheelle,
että oikeasti olisin halunnut sanoa jotain paljon pahempaa.
Kun joutuu pidättelemään pahimpia kirosanoja,
tulee ulos lähinnä huvittavia korvikkeita.
Se on välillä haastavaa.
Minun iässäni välillä on pakko purkautua.
Jos näkee isän, jolla on niskatuki,
hän on luultavasti joutunut pidättelemään itseään -
pahemman kerran.
Ei kannata kirota lasten edessä,
koska puolisosi tulee syyttämään sinua -
koko loppuelämänne ajan.
On kuitenkin mahdollista arvata,
mistä lapset ovat oppineet jonkin sanan.
On esimerkiksi mahdollista arvata, milloin se on opittu koulussa.
Kerran yksi lapsistamme tuli kotiin.
Hän hyppi ympäri olohuonetta -
hokien: "Paska, paska, paska, paska."
Vaimoni katsoi minua syyllistäen.
En kuitenkaan ollut syyllinen.
Vaikka löisin varpaani, en alkaisi hyppiä ympäri huonetta.
Samaan tapaan voi huomata, jos sana on opittu vanhemmilta.
Kerran poikani leikki Lego-palikoilla,
ja ne kaatuivat olohuoneen pöydälle.
Niiden kaatuessa hän sanoi:
"Vittu mitä paskaa."
Tunnistin itseni.
Hän vei sanat suustani.
Ihan kuin olisi katsonut peiliin.
Lapset matkivat tietysti -
muutakin kuin kirosanoja.
Käskemme aina lapsia välttämään tiettyjä sanoja.
Esimerkiksi "iljettävä" on kiellettyjen sanojen listalla.
"Tyhmää" ei saa myöskään käyttää. Sana "viha" on kaikkein pahin.
Lapset sanovat jatkuvasti vihaavansa asioita,
ja yritämme lopettaa sen.
"Sano, ettet tykkää tai ettet välitä."
Olemme yrittäneet kaikkemme.
Eräänä päivänä poikani tuli makuuhuoneeseemme,
ja kysyi tiedänkö, ketä hän vihaa.
Sanoin, ettei meillä käytetä sanaa "viha".
Sano, ettet tykkää tai välitä.
Hän vaikutti pettyneeltä, joten kysyin, kenestä hän puhui.
Hän oli tarkoittanut miestä, joka tappoi Martin Luther Kingin.
Havahduin heti,
ja peruin puheeni. "Sitä miestä saat vihata."
En halua, että poikani kulkee ympäriinsä -
kertoen, kenestä hän ei välitä.
"James Earl Ray ei ollut minun makuuni.
Jaahas, liikennevalo on vaihtunut.
Valkoinen mies tulee!"
En pystyisi vihaamaan lapsiani.
En pystyisi siihen.
Se olisi mahdotonta.
Mielestäni on silti terveellistä,
että pitää mielessä kolme asiaa,
joista en niin välitä heissä.
Inhoan heidän tapaansa heittää noppaa.
He eivät kykene pitämään noppia pöydällä.
Heidän heittäessään tiedän heti, että ne eivät pysy pöydällä.
Opetan, että Monopolyn voittaa se, joka osaa pitää nopat pöydällä.
Pelaamme keittiön pöydällä,
emme kasinolla heittämässä noppaa.
Tältä näytän, kun pelaan lasteni kanssa.
Joskus vain jään tähän asentoon.
He eivät tiedä, että löysin nopan.
Sohvan alla saa hetken omaa aikaa.
Liikutan jalkojani,
jotta näytän olevan elossa.
Sitten vain lepään.
Seurailen hämähäkkiä.
Hei, kaveri.
Onko sinulla lapsia?
En siis kestä nopanheittoa.
Inhoan heidän yöllisiä heräämisiään.
Omat lapseni näkevät tällä hetkellä paljon painajaisia,
ja silloin he tulevat meidän huoneeseemme.
Heidän tullessaan sekä minä että vaimoni tiedämme,
että toisen meistä on mentävä nukuttamaan lapsia.
Olen täysin traumatisoitunut.
Heti kun kuulen ovenkahvan liikkuvan,
toivon, että se olisi mieluummin murtovaras.
Murtovaras kävisi vain viemässä tavarani,
eikä minun tarvitsisi valvoa sen kanssa loppuyötä.
Tein viime kesänä huonon päätöksen.
Poikani näki painajaista, eikä saanut enää unen päästä kiinni.
Ehdotin, että voin silitellä häntä.
Epäilen, että hän pitää siitä niin paljon,
että hän valehtelee painajaisista.
Hän tulee makuuhuoneeseen, eikä vaikuta pelästyneeltä.
Hän sanoo muka heränneensä,
koska näki luurankoja.
Hän tunkee suoraan silitettäväksi.
Minulla on hyvä vinkki vanhemmille.
Jos lapsesi pyytää jatkuvasti silityksiä,
ota hieman teippiä -
ja sulje sillä hänen suunsa.
En voi sietää nopanheittelyä -
enkä heräämistä keskellä yötä.
Kolmas vetää minut nöyräksi.
En kestä laavapuhetta.
Se on jatkuvaa.
Syytän siitä koulua.
Tiedän, että se on koulujen tehtävä.
Siellä kerrotaan tulivuorista ja laavasta,
mutta sitten lapset tulevat kotiin kysymään laavasta,
enkä minä osaa vastata heille.
Tiedän vain, ettei heitä saa päästää laavan lähelle.
Olen yrittänyt lukuisia kertoja parkkeerata pieneen tilaan.
Katsoessani peruutuspeiliin näen kaksi kysyvää naamaa.
"Kuoleeko, jos koskee laavaan?"
En voisi koskaan vihata tai satuttaa lapsiani.
En voisi tehdä heille pahaa.
Uskokaa pois.
Myönnän, että aina välillä -
saatan ottaa heiltä paidan hieman äkkinäisesti.
Päivä on ollut pitkä, eivätkä he edes -
auta minua riisumaan heitä.
Otan kaikki päällysvaatteet pois,
ja revin niitä ylös.
Häpeän tätä suuresti,
mutta nautin siitä.
Kun paita osuu tähän,
voin vihdoin kostaa heille.
Se ei aiheuta traumoja.
Paita putoaa heti takaisin alas.
Näkökulma asioihin muuttuu,
kun saa lapsia.
Omani ovat 8-, 6- ja 2-vuotiaita.
Nykyään on erityisen vaarallista -
saada kutsuja häihin.
Silloin tapahtuu yleensä yksi seuraavista.
Hääkutsussa lukee yleensä,
että pari toivoo lasten jäävän kotiin,
jolloin meidän pitää hankkia lapsenvahti -
koko illaksi tai joskus jopa viikonlopuksi.
Vielä pahempaa on, jos koko perhe kutsutaan -
viettämään erityistä päivää.
Vain hölmö, naimaton pari voi pitää tätä hyvänä ideana.
Vain hölmö, naimaton ja lapseton pari -
haluaa kutsua lapset mukaan, koska he eivät vielä ymmärrä,
mitä lasten kutsumisesta erityisen päivän viettoon seuraa.
Kun häihin kutsutaan kolme pientä lasta,
odotan kauhulla sitä hetkeä,
kun jahtaan niitä pitkin tanssilattiaa,
jossa morsian tanssii isänsä kanssa.
"Olen pahoillani,
onnittelut isälle, morsian on todella kaunis.
Lapsemme söivät koko kakkunne, en tiedä mitä sanoa,
mutta tiedän, että se oli kallis.
Voitte kuitenkin syyttää vain itseänne.
Jos luulette, että pääsen kuin koira veräjästä, olette väärässä,
sillä menen kotiin valvomaan ripulia pukkaavien lasteni kanssa.
Nämä pikkusmokit onkin kiva riisua.
Ette uskokaan,
miten paljon lapset nauttivat odottaa räätälillä komennettavana.
Kiitos teille.
Kiitos pienistä smokeista. Olisi vaan pitänyt ostaa ne,
koska se olisi tullut huomattavasti halvemmaksi -
kuin niiden vuokraaminen.
Vaimoni odottaa jo autossa.
Hän ei puhu minulle loppuiltana,
koska juuri ennen vessaan menoaan -
hän kielsi päästämästä lapsia kakun lähelle.
Vaimoni ei ehkä enää koskaan puhu minulle,
mutta toivottavasti liittonne kestää,
ja eron sattuessa kohdalle voin tulla sotkemaan pihanne.
Kiitos ja näkemiin."
Rokotuskortin näyttäminen ravintolan ovella -
pandemian aikana ei ollut -
lopulta mitenkään natsimaista, eihän?
Voimme varmasti myöntää sen nyt.
Joka ikinen kerta,
kun näytin rokotuskorttiani ravintolan ovella,
hovimies oli pahoillaan,
kun joutui pyytämään sen näyttämistä.
Myös kuva kortista kelpasi,
ja jotkut tarjosivat jopa omaa korttiaan -
ovella näytettäväksi.
"Kunhan vain näen, että osaat kuvata puhelimella,
niin pääset sisään illallistamaan."
Olen nähnyt useita elokuvia toisesta maailmansodasta,
enkä muista Gestapon käyttäytyneen samoin.
En muista,
että Gestapo olisi potkinut ovea -
ja vaatinut nähdä todistuksen -
pahoitellen samalla.
"Tarkistamme paperit edelleen. Olemme pahoillamme.
Emme mekään pidä tästä.
Ihmisten kyttäämisestä.
Pomo vaatii sitä,
ihan kuin joku natsi."
Se oli melko -
röyhkeä imitaatio.
Todella huono.
Yleisössäni oli hiljattain saksalainen katsoja,
joka tuli jälkikäteen kysymään -
saksalaisesta aksentistani.
Sanoin nauttivani sen esittämisestä.
Hän kysyi, miltä minusta tuntuisi, jos saksalainen koomikko -
esittäisi lavalla amerikkalaista?
Sanoin, etten tule koskaan näkemään saksalaista koomikkoa.
Ei ole kovin todennäköistä,
että menisin kapakkaan,
jossa esiintyy saksalainen.
Tuskin jäisin katsomaan sellaista.
Yhtäkkiä saksalainen alkaisi -
esittää jenkkiä: "20 kananugettia."
Sitten minä avautuisin feikkimurteesta.
Saksalainen kysyi sitten,
esittäisinkö lavalla afrikkalaista.
Sanoin, etten koskaan tekisi sitä.
Hän kysyi, mihin vedän rajan?
Missäkö raja on?
Mitä aksentteja valkoinen koomikko voi tehdä vuonna 2024?
Kaikki Euroopan ulkopuolinen rajautuu pois.
Suomesta Italiaan, Portugalista Ukrainaan.
En uskaltaisi kokeilla Turkkia.
Sillä saa tehtyä hienon uran.
Voin demonstroida.
Tässä ruotsalainen tilaa ruokaa kiinalaiselta tarjoilijalta.
"Löytyykö kanaa?"
"Se on loppu."
Valitsin tarkoituksella ruotsalaisen,
koska heitä ei voi loukata.
Perustan tietoni siihen,
että he eivät pahastuneet Muppeteista.
Miten se on voinut mennä läpi?
Ruotsalainen kokki oli härski.
Lapsena luulin,
että nyt opin tuntemaan ruotsalaiset.
Luulin, että kaikki ovat samanlaisia.
Luulin, etteivät ruotsalaiset osaa käyttää edes aterimia.
Voitteko kuvitella, miltä olisi kuulostanut,
jos sama olisi tehty pakistanilaiselle kokille?
Älkää nyt, en lähde siihen.
Mutta nyt kuulin,
miltä kuulostaa, kun 1 500 ihmistä on samaa mieltä.
Lapseni ovat onnekkaita.
Heillä on ollut neljä isovanhempaa koko elämänsä ajan.
Isovanhemmat tapaavat lapsia usein,
mutta juttelevat myös FaceTimessa.
He ovat yhteydessä joka päivä.
Itse en puhunut isovanhemmilleni juurikaan.
Isäni antoi minun puhua mummin kanssa kerran vuodessa,
ihan kuin olisin ollut kidnappauksen uhri,
joka saa soittaa poliisille.
Sano hei mummille, hän sanoi.
Sanoin hei, jonka jälkeen isä vei puhelimen,
ja totesi mummille minun olevan elossa.
Jätä synttärikortin väliin 5 dollaria ja vie se moottoritien sillan alle.
Minun vanhempani näkevät lapsiani.
Se on todella hienoa kokea.
Aivan mahtavaa.
Ainoa haaste on se,
että omilla vanhemmillani oli hyvin erilaiset kasvatustavat,
koska ajat ovat muuttuneet,
ja asiat tehdään nykyään eri tavalla.
Oma isäni oli pienten lasten isä,
mutta hän oli perinteinen huutava isä.
Hän huusi minulle ja veljelleni jatkuvasti.
Meillä ei jaeltu varoituksia. Kurittomuudesta seurasi lyömistä.
Meillä on pehmeämpi suhtautuminen lapsiimme.
Emme koskaan huuda. Jos lapset ovat kurittomia,
sanomme ymmärtävämme käytöksen syitä.
Sanomme, ettemme halua ohittaa tunteita,
mutta suosittelemme työstämään niitä, heti kun lapselle itselleen sopii.
Muistetaan kuitenkin,
että meidän on elettävä saman katon alla.
Isäni vieraillessa hän saattaa ottaa käyttöön vanhoja tapoja,
ja käskee lapsia lopettamaan kiukuttelun.
Jos he eivät lopeta, isä huutaa.
Siinä vaiheessa puutun tilanteeseen.
Sanon, että täällä ei toimita noin.
"En halua vähätellä tapaasi, tai nolata sinua."
Mutta kun kuulen isän huutavan lapsilleni,
käsken häntä aina lopettamaan.
Toisaalta pieni ääni korvassani kuiskaa,
että antaa palaa!
Näkevätpähän, mistä ovat jääneet paitsi.
Minun on pakko myöntää,
että en ole varma modernin kasvatustavan toimivuudesta.
Tulokset loistavat poissaolollaan.
Kerran kahdeksanvuotiaani puri kuusivuotiasta.
Puri ihan kunnolla.
Hän oli huoneen toisella puolella ja näin,
kuinka hän vain päätti mennä puremaan toista.
Puremisvaihde meni päälle.
Hän puri pikkuveljeä ja sanoi sitten, ettei purrut.
Osoitin hampaanjälkiä.
"Voisin näyttää jäljet hammaslääkärille,
joka tekisi sinulle näiden perusteella hammasraudat."
En yleensä tee näin, mutta tartuin poikaani -
ja vein hänet jäähylle.
Suljin hänet toiseen huoneeseen.
Ajattelin antaa hänen odottaa ja miettiä omaa käytöstään.
Viisi minuuttia reflektointia.
Mutta olen moderni nössö, joten kestin kaksi ja puoli minuuttia,
kunnes aloin pelätä tulevia traumoja.
Hän ei toivu tästä ikinä.
Minun on mentävä lohduttamaan häntä -
ja kerrottava, kuinka paljon rakastan häntä.
Avasin oven ja luulin,
että hän itkee siellä kohtaloaan.
Hän olikin unohtanut koko jutun ja nojasi ikkunaan,
katsellen kaupungin valoja vailla huolen häivää.
Hän oli kuin jossain ranskalaisessa taideleffassa.
Vain baskeri ja savuke puuttuivat.
"Purinko minä häntä?
Ehkäpä.
Elämässä on purijoita -
ja purtuja."
Olen kehittänyt teorian.
Se menee näin.
Uskon, että lapseni -
tulevat huutamaan omille lapsilleen.
Tämä sukupolvi jäi välistä.
Mietin usein,
että iltaisin poikani juttelevat tästä,
vannoen toimivansa paremmin kuin nössö isänsä.
"Aion olla kuten ukki."
Toinen vastaa: "Niinpä, isä on täysi nössö.
Puhuu vain tunteiden pohtimisesta."
Vaimoni mukaan -
saamme parhaat neuvot Instagramista.
Siellä äidit jakavat vinkkejään.
Mielestäni liian täydellisiltä näyttävillä perheillä -
on vain hyvin erilaisia lapsia kuin meillä.
Heillä on tuulettimet ja kuvausvalot,
eikä se ole minusta normaalia.
Heidän neuvonsa ovat aika kryptisiä.
Yhdessä videossa nainen väitti aivan rauhallisesti,
että lapset kaipaavat positiivista palautetta.
Jos kehuu aamulla lapsen käsialaa,
vähenevät tappelut iltaisin.
En osaa sanoa toimiiko se,
koska en ole koskaan muistanut kokeilla.
He ovat jo toistensa kimpussa,
ennen kuin muistan mennä kehumaan käsialaa.
On olemassa äitejä,
joita Instagramissa arvostan.
Ne, jotka hädin tuskin pitävät pakan kasassa.
He ovat kuvaamassa videota,
kamera suoraan naaman edessä.
He ovat kuin kauhuleffassa, kaapissa piilossa lapsilta.
"Hei, joudun kohta menemään lasten luokse,
mutta tässä vinkki tussinjälkien poistamiseen seinältä.
Kannattaa kokeilla... Voi ei, ne löysivät minut!"
Meillä on vaimoni kanssa hyvät välit vanhempiimme,
mikä oli yhteistä heti alussa.
Ajattelimme, että omat tulevat lapsemme -
pitävät varmaankin vanhemmistaan yhtä paljon kuin me.
Perheissämme on kuitenkin myös eroja.
Minun lapsuudessani -
ruokapöydässä ei saanut puhua.
Keskustelua ei saanut keskeyttää omalla asialla.
Kenenkään muun puhetta ei saanut keskeyttää.
Vaimoni perheessä taas -
mielipiteet sai ilmaista vähän liiankin vapaasti.
Jopa ennen kuin tiesi, mitä aikoo sanoa.
Ihan kuin ajatus selviäisi vasta sen tullessa ulos.
Vasta kun muutkin kuulevat sen.
Vaimoni perheessä -
saatetaan myös tilata ruokaa -
ja päättää annoksista vasta puhelimessa,
jolloin he alkavat kysellä niistä toisiltaan.
He valittavat ruokalistasta suoraan puhelimeen.
"Otetaanko kasvisnyyttejä?"
Ja joku huutaa: "Ei, siellä tarjotaan vetisiä nyyttejä!"
"Emme ota nyyttejä!"
Vaimoni perhe on juutalainen.
Se on saattanut käydä ilmi.
Haluaisin tietää,
onko olemassa asiaa, josta he ovat samaa mieltä.
Vitsini ovat juutalaismyönteisiä.
Rakastan juutalaista vaimoani.
Rakastan juutalaisia lapsiani.
Appivanhempani ovat mahtavia.
Heidät on helppo löytää.
Jos haluan löytää heidät,
löydän heidät nuuskimassa asioitani.
Kop kop.
Meidän pitäisi jutella lasten kanssa holokaustista,
koska vaimoni isovanhemmat selvisivät holokaustista.
Joudumme siis puhumaan asiasta.
Joskus lapset kysyvät asiasta,
johon ei ole valmistautunut vastaamaan.
Sitä joutuu vastaamaan pakosta.
Kerran vaimoni sanoi toiselle pojistani,
että olet onnekas saadessasi tavata isovanhempiasi,
koska mummisi ei ehtinyt tavata yhtäkään.
Poika kysyi, mitä heille tapahtui ja kuuli, että he kuolivat sodassa.
Hän kysyi, olivatko he sotilaita?
Vaimoni sanoi, että sodassa kuolee muitakin kuin sotilaita.
Poika mietti hetken ja kysyi sitten:
"Olivatko he rummunsoittajia?"
Hän oli nähnyt sodasta kertovan kuvakirjan -
ja päätellyt hienosti,
että vaikka sotilaat olivat tietysti vaarassa,
etujoukkojen rummunsoittajat kuolivat ensimmäisinä.
Vapaussodassa ei olisi kannattanut kertoa rummutustaidoistaan.
Kun sana kiersi,
joku onneton kuvitteli sen olevan hyvä juttu.
"Ei tarvitse sotia, voi vain harjoitella soittamista.
Soitamme vain selviytyjille."
Moni vapaaehtoinen tarjoutui mukaan.
Sitten heidät lähetettiin etujoukkoihin.
"Etujoukkoihinko?"
"Sinne vaan jonon jatkoksi."
Huilunsoittaja yritti perua sanomalla,
että soittaakin pilliä, mutta se ei enää auttanut.
Vaimoni haluaisi, että käännyn juutalaiseksi.
Hänen mukaansa kaikki luulevat joka tapauksessa, että olen juutalainen.
Olen neljännesjuutalainen.
Juutalaiset luulevat minua aina juutalaiseksi.
Olen myös neljännesruotsalainen, mutta kukaan ruotsalainen ei ole...
Tuolta he kuulostavat.
En aio pyydellä anteeksi.
Miksi Muppetit olisivat valehdelleet?
Noin ruotsalaiset puhuvat ja näin laboratoriotyöntekijät puhuvat.
Sain hiljattain uutta tietoa sukujuuristani -
tehdessäni ohjelmaa niihin liittyen.
Tein sitä professori Henry Louis Gatesin kanssa. Hieno ohjelma.
Mahtava mies.
Kuulin perheestäni asioita, joita en ole tiennyt.
Juureni juurtavat Liettuan juutalaiseen väestöön.
He olivat tunnettuja sanonnasta:
"Meidän on lähdettävä helvettiin Liettuasta."
En ollut paras mahdollinen henkilö ohjelmaan.
Minua ei ole helppo yllättää.
Yleensä ihmisten kuullessa -
omasta taustastaan he yllättyvät tai järkyttyvät.
Minua ei järkytä juuri mikään, joten jaksosta tuli ankea.
Henry Louis Gates sanoi minulle,
että he jäljittivät sukuani 1650-luvulle asti.
Suvun nimi löytyi kaupunginkirjoista -
vuodelta 1650.
Miltä se tuntuu?
Saimme jäljitettyä sukuasi -
vuoteen 1650 asti.
Totesin vain, että tiedän olevani sukua ihmisille.
En olisi odottanutkaan olevani sukua merenneidoille.
Hän onnistui kyllä järkyttämään minua vahingossa.
Istuimme yhdessä, ja välissämme oli pöytä,
jolla oli iso kirja.
Hän aloitti kertomaan tiedoista.
Avatessaan kirjan -
hän pyysi minua kääntämään kirjan sivua.
Jossain vaiheessa hän sanoi,
että olen esiintyjä. Myönsin olevani.
Hän kysyi, onko suvussani muita esiintyjiä.
Sanoin, etten tunne ketään, joka olisi ollut esiintyjä.
Hän pyysi minua kääntämään sivua,
ja sanoi minun löytävän jotain hienoa.
Seuraavalla sivulla oli sanomalehden muistokirjoitus -
isoisoisästäni, joka oli tehnyt itsemurhan.
Henry Louis Gates kysyi siitä.
Sanoin vain: "Oho. Isoisoisäni teki ilmeisesti itsemurhan."
Henry Louis Gates pahoitteli,
ja totesi sen olevan virheellistä tietoa.
Leikkaamme tämän pois.
Hän pyysi kääntämään seuraavan sivun.
Luin, että isoisäni oli ollut mukana koulunäytelmässä.
"Eikö olekin hienoa?" En tiennyt, mitä sanoa.
Ensin hän näyttää minulle vahingossa itsemurhan tehneen ilmoituksen.
Kuin ennustaja olisi kysynyt, minkä kortin valitsisin.
"Tuo taitaa olla kuva peniksestäsi."
"Voi ei, väärät kortit."
"Entä tämä?
Miten olisi tämä?
Jäitkö miettimään peniskuvaa?"
"Kyllä!
Kyllä vain."
Tässä vaiheessa moni koomikko -
siirtyy käsittelemään transvastaisia juttujaan.
Minulla ei ole sellaisia.
Kunnioitan transihmisiä.
Minua turhauttaa -
ihmisten harmitus jonkun sukupuolenkorjauksesta,
koska heidän pitää opetella uusi nimi,
uusi tapa puhutella tätä henkilöä -
tai uusi sähköpostiosoite.
Kannattaa kuitenkin miettiä,
mitä olisi tosiasiassa hankalampaa käsitellä?
Se, että joku tutuistasi päättää korjata sukupuolensa,
vai se, että tämä päättää tästä päivästä lähtien -
ryhtyä vegaaniksi?
Kumman luulette olevan pahempaa?
Oma veljeni ryhtyi vegaaniksi viisi vuotta sitten.
Olen viettänyt hänen kanssaan lukuisia kiitospäiviä,
ja ottaisin sata kertaa mieluummin vastaan -
isäni ilmoituksen naiseksi ryhtymisestä -
kuin kuuntelisin enää yhtäkään kiitospäivää -
veljeni paasausta.
"Kyllä, siinä on voita. Kaikessa on voita.
Voi kuuluu kiitospäivään."
Kiitospäivä syntyi, kun alkuperäiskansat -
löysivät maissia ja englantilaiset -
keksivät lisätä siihen voita.
Alkuperäiskansat tykkäsivät siitä,
ja halusivat tarjota vastalahjan.
Englantilaisilla oli taka-ajatuksia, kuten tiedetään.
Valkoinen mies tulee.
Veljeni on puristi, eikä syö edes hunajaa.
Hunajaa syöviä vegaaneja kutsutaan beeganeiksi.
Minulle selvisi, ettei hän syö hunajaa,
kun hän tuli käymään kylässä,
ja heitin hänelle myslipatukan.
Hän näytti nälkäiseltä,
mutta alkoi vain lukea tuoteselostetta.
Vegaanisen tuotteen tunnuksena pitäisi olla -
kuva ihmisestä kyttäämässä tuoteselostetta.
"Ei pysty."
Voisinpa minäkin ryhtyä vegaaniksi.
Sille on hyviä perusteita.
Ympäristöystävällisyys, humaanius.
Parasta on kuitenkin se,
että veljeni näyttää paljon terveemmältä.
Jos näkisi meidät vierekkäin,
silloin alkaisi vegaaniksi saman tien.
Hän loistaa auringon lailla,
kun taas minä näytän kalkkilaivan kapteenilta.
Sumu on tänään sakeaa, mutta pääsemme perille!
Appivanhempani ansaitsevat vielä maininnan.
Haluan kertoa anopistani.
Hän on aivan mahtava.
Parasta hänessä on,
että joskus hän -
on kanssani samaa mieltä siitä, että vaimoni on rasittava.
Joskus riitelemme anoppini edessä,
ja hän katsoo minua -
ihan kuin pyytäisi anteeksi.
Se on sanatonta viestintää.
Arvostan, että hän on sanattomasti samaa mieltä -
vaimoni käytöksestä.
Jos hän puolustaa minua ääneen, joudun ongelmiin vaimon kanssa.
Jokainen naimisissa oleva tietää,
että helpointa on olla puolison kanssa samaa mieltä.
Lukuisia kertoja olemme illan päätteeksi -
käyneet nukkumaan, ja vaimoni on sanonut,
ettei ymmärrä, miksi äiti käskee häntä olemaan kiltimpi minua kohtaan.
Niinpä, kumma juttu.
"Antaisit tyttäresi olla."
Vaimoni osaa olla kamala.
Ette usko...
Vain minulle. Hän on ilkeä minulle, mutta kiltti lapsille.
Parempi kuitenkin niin päin.
Jos vaimoni olisi kiltti minulle -
ja ilkeä lapsille, olisi elämäni kamalaa.
Lapset tulisivat itkemään minulle,
että minun pitää puolustaa heitä.
Joutuisin teeskentelemään, etten tunne heitä.
En halua syyttää vaimoani,
vaan hänen ilkeää käytöstään.
Hän tekee kovasti töitä ja on kolmen lapsen äiti.
Hän antaa kaikkensa. Hän käy kokopäivätöissä.
Hän on asianajaja.
Asianajajien kermaa, mahtava nainen.
New Yorkin asianajajajärjestön jäsen.
Myös Giuliani hyväksyttiin jäseneksi.
Hän on aina väsynyt, mutta silti niin kärsivällinen lasten kanssa.
Stressi purkautuu joskus minuun, ja joskus myös ansaitsen sen.
Olen niin ärsyttävä. Annan esimerkkejä siitä.
Ansaitsen ilkeyden,
koska en muun muassa osaa kasata vaunuja.
Ei mitään hajua. Ihan kuin opettaisi koiralle paperiveistoksen tekemistä.
En siis osaa tehdä sitä.
Yritän heilutella ja käännellä vaunuja.
Nopea kysymys yleisön naisille.
Oletteko koskaan seuranneet miehenne yritystä kasata vaunuja -
ja miettineet, miten voi olla mahdollista,
että tuo sama mies pystyisi tuottamaan nautintoa sängyssä?
Hän yrittää parhaansa.
Melkein onnistuu, kunnes näytät kasausnapin paikan.
Mies jatkaa yrittämistään.
Enää pari työntöä.
Arvatkaa mitä.
Kun vaimoni kuuli tuon vitsin ensimmäisen kerran,
hän itse asiassa nauroi.
Nauroi katketakseen.
Huusi yleisössä aamenta.
"Niin totta!"
Vaimoni ei ole täydellinen.
Muuttaisin hänessä muutaman asian.
Jos voisin tehdä niin,
haluaisin kehittää hänen puhekykyjään.
Hän kertoo minulle jatkuvasti tärkeitä asioita,
samalla kun on jo menossa pois huoneesta.
Hän ei edes korota ääntään.
"Kaasuyhtiön mies kävi tänään ja sanoi, että myrkyllinen..."
Tappelemme jatkuvasti, koska hän muistuttaa -
asioista, kuten illallisista samana iltana,
vaikka en muista kuulleeni asiasta mitään.
"Kuiskasin sen maanantaina postiluukusta."
Kunpa vaimoni kahvimaku olisi yksinkertaisempi.
Hän pitää matcha lattesta.
Jos ette tiedä, mitä se on, voin kertoa, ettei sitä saa -
koskaan siitä kahvilasta, jossa olette.
Matcha latten tilaaminen on kuin kysyisi pizzaa tilatessa,
mitä kukin haluaa, ja joku tilaa kinkkupiirakkaa.
Ei heillä ole sitä. Aina voi kysyä.
En tosin halua vaikuttaa idiootilta.
Vaimoni haluaa matcha latten, koska niitä ei saa juuri mistään.
Kerron tämän siksi,
että vaimoni haluaa minun osoittavan rakkauteni teoilla.
Tiedättehän rakkauden teot?
Puhutaan rakkauden teoista.
Niitä on yhteensä viisi.
Teot, kosketus, laatuaika, lahjat ja rohkaiseva puhe.
En tiedä, kuka listan on keksinyt.
Hänen rakkaustekonsa on ilmeisesti ollut teot.
Se on täyttä huijausta.
Tekoja pitäisi muka arvostaa samaan tapaan kuin muita.
Oma rakkaustekoni on kosketus, mutta vaimoni pitää teoista.
Haluaisin halauksen, kun tulen kotiin.
Vaimo haluaa minun korjaavan vedenvaraajan.
Haluan kävelylle.
Vaimo käskee putsaamaan ensin viemärit.
Ihan kuin lentoyhtiöiden eri tasot: kulta, platina, hopea,
ja yhtäkkiä siivoojan paikka.
Käsittelemäni asiat ovat hyvä esimerkki siitä,
miltä tuntuu olla naimisissa koomikon kanssa.
Pääsen tänne kertomaan teille,
mitä ajattelen omasta avioliitostani.
On raskasta olla naimisissa koomikon kanssa.
On myös raskasta olla naimisissa oleva koomikko.
Kun on naimisissa,
tulisi riidan sattuessa pyrkiä aina saamaan riita päättymään.
Koomikkona ei mieti asiaa samalla tavalla.
Koomikkona miettii riidan keskellä vain sitä,
miten saisi sen vielä pahemmaksi.
Kerron esimerkin. Poikani rakastavat supersankareita.
He kyselevät niistä jatkuvasti.
"Kumpi voittaisi tappelun, Lepakkomies vai Hämähäkkimies?
Kumpi on vahvempi, Hulk vai Thor?
Kumpi on nopeampi, Teräsmies vai The Flash?"
Ikiaikainen kysymys.
Olin todella ylpeä, kun he keksivät kysyä sen.
Sanoin, että katsotaan YouTubesta.
Sieltä löytyikin kolmen minuutin pätkä,
jossa Teräsmies ja Flash kilpailivat,
joten ehdotin, että katsomme sen.
Mainitsen vielä, että lapsemme eivät juurikaan saa ruutuaikaa.
En sano sitä kuulostaakseni pyhimykseltä.
Lapsistani tulee silti fiksumpia kuin teidän lapsistanne.
Otin pojat syliini ja avasin puhelimen,
ja katsoimme kilvoittelun.
Vaimoni tuli huoneeseen ja kysyi, mitä teemme.
Sanoin, että katsomme Teräsmiehen ja Flashin kilpailua.
Hän kysyi, katsommeko siis piirrettyä.
Oli pakko vastata, että ei, vaan niitä oikeita hahmoja.
"Voitko uskoa? Ne ovat tällä videolla ihan oikeasti.
He eivät edes yrittäneet oikeasti...
Ne vain ilmestyivät tälle luontodokumentille.
Siellä vilahti punaista ja sinistä,
ja he halusivat..." Vaimo löi oven perässään.
Miettien taas vain sitä,
miten hänen äitinsä käskee olemaan minulle kiltti.
Kerron toisen esimerkin.
Olimme lähdössä lomalle,
ja olimme lentokentän turvatarkastuksessa.
Turvatarkastaja löysi vaimoni laukusta hummuspaketin.
Koneeseen ei saa viedä hummusta.
Vaimoni sanoi vieneensä sitä aiemminkin.
Se ei kuulostanut hyvältä.
Turvatarkastaja toisti kiellon.
Vaimoni sanoi, ettei se ole nestettä.
Tarkastaja sanoi, ettei se ole kiinteääkään.
Näissä tilanteissa turvatarkastaja voittaa.
Olin kuitenkin vaimoni puolella.
Kaikkihan vievät hummusta koneeseen.
Miksi hän ei saisi viedä?
Nykyään lentokoneissa ei muuta näekään -
kuin hummuspaketteja siellä täällä.
Tarkastaja otti hummuksen.
Vaimoni pahoitti mielensä,
eikä voinut uskoa tapahtunutta.
Komppasin häntä, mutten voinut paljastaa, mitä osaa en voinut uskoa.
Olin rehellinen, mutta en kertonut totuutta.
Tarina voisi päättyä tähän, mutta meidän piti vielä palata New Yorkiin.
Matkalla lentokentälle vaimoni kävi ostamassa purkillisen hummusta.
Samanlaisen purkin, ehkä jopa isomman.
Turvatarkastaja löysi sen taas.
Tällä kertaa se oli myymälän muovipussissa,
mikä saattaa vaikuttaa ongelmien kerjäämiseltä.
Tarkastaja otti pussin -
ja kielsi taas ottamasta hummusta koneeseen.
Vaimoni sanoi vieneensä hummusta koneeseen ennenkin.
Hän jätti sopivasti mainitsematta menomatkan episodin.
Tarkastaja vei paketin taas.
Jatkaessamme matkaa huomasin -
vaimoni pahoittaneen mielensä. Tiesin, ettei kannata sanoa mitään.
Tiesin, että kannattaisi pitää suunsa kiinni,
mutta en voinut vastustaa kiusausta.
Hymyilin ja sanoin, että seuraava kerta onnistuu varmasti.
Vaimoni istuu muuten tuolla.
Ei hän ole täällä.
Luulitteko oikeasti?
En kertoisi hummustarinaa,
josta emme ole sen koommin jutelleet.
Tunnen vaimoni hyvin.
Hän on erityislaatuinen nainen.
Niin kestävä ja tarmokas.
Olen varma, että hän saa vielä hummustahtonsa läpi.
Uskon häneen.
Uskon, että hän saa purkin lentokoneeseen.
Hän menee lentokentälle ja avaa laukkunsa,
josta löytyy kikhernepussi ja tehosekoitin.
Hän katsoo turvatarkastajaa suoraan silmiin -
ja toteaa kaiken olevan kunnossa.
Tarkastaja vain nyökkää, koska hänen pelinsä on menetetty.
Tunnustaakseen voiton kaikki lentokentän turvatarkastajat -
tekevät hänelle kunniakujan turvatarkastuksen läpi.
He kohottavat magneettikeppinsä kuin miekat.
Vaimoni kävelee keppien alla,
ja matkustajat huutavat hänen nimeään -
ja heittävät pitasipsejä hänen eteensä kuin ruusunlehtiä.
Istuessaan koneeseen hän päättää tilaisuuden -
kysymällä lapsilta: "Kuka haluaa hummusta?"
Lapset vastaavat vihaavansa hummusta.
Kuiskaan heille: "Emme välitä hummuksesta."
Lapseni eivät ole nähneet ohjelmaani, mutta he olivat mukana hiljattain,
koska meillä oli kymmenvuotisjuhlajakso.
Presidentti Biden oli mukana ohjelmassa.
Kiitos.
Presidentti oli mukana ohjelmassa, ja mietin,
että tulee tuskin toista kertaa, jolloin lapseni -
pääsevät tapaamaan presidentin.
Enkä ole varma, haluanko heidän tapaavan seuraavaa.
Päätin ehdottaa,
että lapset käyvät tapaamassa presidenttiä.
Parasta tapaamisessa ei ollut presidentin käytös,
vaan nähdä jokaisen lapsistani -
käyttäytyvän omalla tavallaan.
Esikoiseni oli ensimmäisenä.
Hän on maailman suloisin poika.
Hän yrittää aina parhaansa.
Hän haluaa olla paras.
Hän mietti asuvalintaansa tarkoin -
ja laittoi päälle koulukuvausvaatteet.
Hän tervehti presidenttiä rennosti -
ja esitteli itsensä. Olin todella ylpeä hänestä.
Sydämeni suli todistaessani sitä.
Keskimmäiseni oli seuraavana.
Se, joka syntyi kerrostalomme rappukäytävässä.
Hän käyttäytyy samaan tapaan.
En voi...
En pysty kuvailemaan sitä.
Vaikkei tuntisi häntä ja näkisi hänet jossain,
tunnistaisi hänet rapussa syntyneeksi.
Hän valitsi myös asunsa itse.
Hänellä oli aurinkolasit ja konduktöörintakki.
Hän hyppelehti huoneeseen.
Vanhin poikani häpesi hänen hyppelehtimistään.
Sitten hän muisti, että aiemmin aamulla -
olin kehunut hänen käsialaansa, ja hän hillitsi itsensä.
Keskimmäiseni hyppelehti huoneeseen ja alkoi hokea:
"Joe Biden, Joe Biden, Joe Biden."
Hän hyppäsi presidentin eteen ja huusi:
"Olet suosikkipressani!"
Joe Biden oli yllättynyt,
koska en usko, että hän on itsekään itsensä suosikki.
Biden kysyi minulta, enkö ole kertonut lapsille Obamasta?
Poikani varmasti rakastaisi Obamaa.
Kaksi ja puolivuotias tyttäreni Addie oli kaikista paras.
Presidentti kohteli häntä hienosti.
Hän oli todella kiltti.
Biden istui sohvalle, jotta tyttö ylettyisi katsomaan häntä.
Tytön lähestyessä Biden otti laukustaan -
pehmolelun, joka esitti Valkoisen talon koiraa.
Biden ei tiennyt, että olin käynyt Valkoisessa talossa tammikuussa,
ja olin jo saanut kolme lelukoiraa,
jotka olin antanut lapsille.
Hän ehti ottaa laukun ja näytti koiraa Addielle.
"Toin sinulle tämän."
Tyttö katsoi koiraa ja sanoi: "Minulla on jo tuollainen."
"Onko?" Biden kysyi. "Kyllä, kotona on tuollainen."
Biden yritti pitää pokkansa,
ja kysyi, haluaako hän toisen, johon hän vastasi ei.
Olin pelännyt kohtaamista koko päivän,
koska tyttäreni on Trumpin kannattaja,
ja häntä kiinnostaa vain verotus.
Tyttäreni mielestä NATO-jäsenet maksavat liian vähän maksuja.
Hän ei kuitenkaan toitota siitä kaikille.
Kasvoin itse lähiössä,
ja halusin aina muuttaa New Yorkiin.
Lapseni asuvat New Yorkissa, mutta haluavat muuttaa lähiöön.
Vanhempani asuvat edelleen lapsuudenkodissani,
mitättömässä New Hampshiren lähiössä.
Aina pois lähtiessämme lapseni kysyvät,
koska meillä on varaa ostaa samanlainen talo.
Asumme New Yorkissa,
eivätkä lapset ymmärrä sitä.
He eivät ymmärrä New Yorkin taikaa.
He eivät ymmärrä, miten hienoa on voida mennä kävellen teatteriin.
Asuntoni on newyorkilaisittain hieno.
Ulkomaalaiset eivät olisi vaikuttuneita siitä.
Erittäin kalliissa asunnossani on muun muassa -
aina valoisaa.
Ja aina meluisaa.
Asumme yliopiston lähellä,
joten joka toinen yö joku huutaa kadulla:
"Krista tulee paikan päälle!"
Ja kenelle tämä huudetaankaan,
ei kuule sitä, joten huuto jatkuu jatkumistaan.
Ensimmäinen huutaja joutuu korjaamaan asiaa,
ja joudun hillitsemään itseni, etten itse mene ikkunaan -
huutamaan, että Krista on kuollut.
Krista on kuollut, olen pahoillani!
Onko meillä lämmitys?
Kyllä, meillä on lämpöpatterit.
Ne polttavat koskiessa niin pahasti, että siinä kuolee saman tien.
Vähän kuin laavan kanssa.
Luulisin.
Patterimme ovat kuulemma sodanaikaisia.
En ole varma, mitä sotaa tarkoitetaan.
Meillä on muutakin retroa.
Naapurimme.
Hän saattaisi vielä löytää Preussin kartalta.
Preussin lailla naapurillammekaan ei ole rajoja.
Kerran olin lähdössä viemään poikaani kouluun,
ja olimme ehtineet rappukäytävään.
Pojalla oli ollut rankka aamu.
Hän pyristeli käytävällä irti ja juoksi asuntoon.
Menin perässä kengät kädessäni ja jätin ulko-oven auki.
Sain hänet istumaan tuolille.
Yritin laittaa kenkiä poikani jalkaan hänen itkiessä,
kun yhtäkkiä kuulimme -
naapurini hyräilevän.
Hän lauloi tuutulaulua,
ja käännyimme katsomaan.
Naapuri oli tullut sisään avoimesta ovesta -
viktoriaanisen haamun värisessä aamutakissaan.
Aivan kuin kaivoon hukkuneen tytön haamu.
Hän oli kuullut itkua asuntoonsa ja päätti tulla auttamaan.
Laulamalla kauhuleffoista tuttuja tuutulauluja.
Tarina päättyi kuitenkin hyvin, se olkoon viimeinen tälle illalle.
Naapurini tullessa asuntoomme katsoimme poikani kanssa toisiamme.
Huomasin, että hän mietti samaa.
Samaa kuin minä. Poikani katsoi häneen -
ja sitten minuun ja sanoi: "Vittu mitä paskaa."
Sanoin: "Kiitos poika, siinä tulivat lukuvuosimaksusi."
Kiitos teille, Chicago. Mukavaa illanjatkoa.
Tekstitys: Hanna Anttila