Downloaded from YTS.MX
Kako ste, Chicago?
Official YIFY movies site: YTS.MX
Kako ste, Vic Theater?
Drago mi je što sam ovdje s vama večeras.
Divno je biti s vama.
Ljudi, odmah se bacam na stvar.
SETH MEYERS: OSUĐENIK NA SMRT
Prolazim krizu samopouzdanja.
Prolazim krizu samopouzdanja jer je moje šestogodišnje dijete
odnedavna počelo govoriti nešto
što je smješnije od svega što sam ove godine smislio.
Kad mora piškiti, priđe i kaže: „Moram piškiti.”
Kad moj šestogodišnjak mora kakati, priđe mi i šapne na uho:
„Imam tajnu smeđe boje.”
Savršeno je, nemam primjedbe.
Jer što bi uopće drugo moglo biti?
„Imam tajnu smeđe boje.” Da pogodim, moraš kakati?
„Ne, mama te vara s dostavljačem iz UPS-a.”
I čujte, svaki put je super
kad vaš klinac bubne nešto smiješno.
Ali još je bolje kad ste komičar, jer čim je to izrekao,
jedva sam dočekao izaći na pozornicu i podijeliti to s vama.
U tome je stvar,
za mene je najvažnije da su mi djeca sretna,
ali i kad mi daju materijal.
Pojednostavit ću,
želim im sadržajan život,
ali i da sami budu sadržaj.
Imao sam specijal naziva Beba iz predvorja jer je moj drugi sin... Hvala.
Drugi sin mi je rođen u predvorju naše zgrade.
Nevjerojatna priča.
Ali važnije od toga,
znate li koji se zvuk čuje kad ste komičar
i dijete vam se rodi u predvorju zgrade?
Ci-cing, bokte.
Što se mene tiče,
Beba iz predvorja platila je svoj faks.
Tajna smeđe boje još radi na tome.
Možda nije dovoljno za četverogodišnji studij,
ali pokriva par semestara na veleučilištu DeVry.
Večeras ću dosta pričati o odgoju djece
i uvažavam da ovdje nisu baš svi roditelji.
Za vas imamo fora utješnu nagradu, i to ovu.
Po završetku ove večeri,
možete otići svojim kućama u kojima nema jebene djece.
Dakle, to je...
prilično sjajno.
Možete progutati sezonu serije, što god to značilo.
Progutati sezonu.
Žena i ja smo tako umorni.
Ne samo da ne gutamo sezone,
nego televizijske sadržaje uzimamo u mikro dozama.
Gledamo po deset minuta epizode odjednom.
Žena zaspi nakon prvih pet minuta,
ali nema isključivanja
jer će je iznenadno smanjenje glasnoće probuditi.
Zato polako moram smanjivati glasnoću
nastavljajući gledati kako likovi postaju sve tiši,
što je po meni nalik gledanju TV-a dok doživljavaš inzult.
A nakon toga...
iduće večeri moram ponovno pogledati tih pet minuta.
S time počinjem. Zapravo želim reći
da dovršimo jednu epizodu za oko tri i pol mjeseca.
Ako ću pričati o djeci,
red je da vam ih predstavim.
Moja djeca su Ash, Axel i Addie,
i pojedinačno gledano sve su to super imena.
Ali zajedno su katastrofa.
To je stvarno čudna i pakosna podvala za djeda i baku.
Dovedeš im klince i kažeš: „Evo vaših unuka...”
A oni samo...
Stariji trebaju riječi
koje se izgovaraju potpuno različito.
Zato se statini ne rimuju s arsenom.
Treba vam...
tampon zona.
Neću vam reći tko se domislio dati svima troma imena na A.
Samo ću vam reći da je moje ime Seth, a moja se žena zove Alexi.
Mnogi mi govore: „O, Alexi,
zacijelo često i njezino ime pobrkaš s dječjim imenima
jer počinje s A”, ali ne.
Ipak je najveći problem
kad ti se žena zove Alexi,
to što često Alexa misli da razgovaram s njom.
Što je još gore,
suprugino ime rabim samo da u svađama
budem pasivno agresivan,
što znači da naša Alexa često govori stvari poput: „Oprosti,
ne znam što znači: ‘Ne mogu svi biti savršeni kao ti.’”
Odgajam djecu u New Yorku.
Volim odgajati djecu u New Yorku.
Naravno, ima kvaka.
Odgajate li djecu u New Yorku, ili bilo kojem gradu,
morate čitavo vrijeme biti svjesni opasnosti.
Svakoga dana pratim svoje dečke u školu, i od najranije dobi
smislili smo nešto za prelazak ulice.
Dođemo do rubnika, pogledamo semafor,
i ako je ruka crvena,
sve troje kažemo:
„Crvena ruka”, pa stanemo.
Ako se pojavi zeleni čovjek, sve troje kažemo:
„Zeleni čovjek”, i potom pređemo cestu.
Ja sam u tome uživao,
dečkima je bilo zabavno,
a prolaznicima je cijela predstava bila dražesna.
I bilo je to super.
Ali nekidan supruga je bila s nama,
pogledala je semafor i rekla:
„Pa zapravo je više bijelo nego zeleno.”
A ja sam rekao: „Da...
Teško da bih se osjećao dobro
kad bismo dečki i ja uglas viknuli Bijeli čovjek...
prije prelaska ceste.”
Što je još gore,
moji dečki hodaju i govore ovako:
„Bijeli čovjek!”
„Mjesta za Bijelog čovjeka!”
„Vozači i biciklisti, pozor.”
„Jer Bijeli je čovjek na cesti.”
„Rođeni smo s pravom sigurnog prelaska.”
Roditeljstvo bih opisao
kao konstantnu potrebu potiskivanja stvarnog sebe.
Evo jedan primjer.
Kad ste roditelj,
morate čitavo vrijeme paziti na izražavanje, i ja to činim.
Jako se trudim cenzurirati pred svojom djecom.
Međutim, kad smo to utvrdili,
nekad smatram da mi se ne priznaje dovoljno
što se suzdržavam od prvoga što sam htio reći.
Na primjer, nekidan sam bio u kuhinji,
sva su me djeca mogla čuti i dodirnuo sam štednjak,
opekao se i rekao: „Kvragu.”
Supruga me pogledala kao da želi reći da moram biti bolji.
Slažem se s tim. Ali u isti mah,
htio sam okupiti cijelu obitelj i reći:
„Ljudi, jasno vam je da je tata htio reći mamu ti jebem, zar ne?”
Ako ti je to na vrhu jezika,
teško ga je pretvoriti u „Miša mu.”
Neizvedivo.
U ovoj dobi bi mi se ukočila leđa da to učinim.
Ako ikada vidite tatu sa zavojem oko vrata,
htio je zaurlati „kurvin sine”,
a umjesto toga je rekao: „Kvrapcu.”
Ne želite da vam ispadne ružna riječ pred djecom
jer će vas onda partner kriviti za nju
čim je izreknu do kraja vašeg života.
Dobro je, međutim, što je vidljivo
na osnovu načina kako to dijete kaže, gdje je riječ naučilo.
Primjerice, jasno je
kad je dijete naučilo ružnu riječ u školi.
Nekidan dođe jedno od naše djece kući
i pleše u dnevnoj sobi ponavljajući:
„Sranje, sranje, sranje.”
Žena me pogleda kao da sam ja kriv.
A ja joj velim: „To nije vidio kod mene!”
Još nisam udario nožnim prstom o rub namještaja
i počeo plesati po sobi.
Međutim, jednako tako lako možete vidjeti da su to pokupili od vas.
Nekidan je moj sin slagao legiće,
i to za stolom u blagovaonici, kad se sve raspalo.
A kad se raspalo, rekao je ovako:
„Jebem ti sve.”
Odmah sam rekao da je to pokupio od mene.
„Ovo sam bio pljunuti ja.”
„Kao da gledam u ogledalo.”
Nisu samo vulgarizmi ružni
iz dječjih usta.
Ima riječi za koje djecu morate podsjećati da ih ne govore.
„Odvratno” je riječ koju ih molimo da ne govore.
Uvijek ih opominjemo: „Ne govorimo glupo.”
A najgora je „mrzim”.
Djeca stalno drve da nešto mrze,
a mi: „Ne govori mrzim.”
„Ne voliš ili ti se ne sviđa.”
I zaista im nastojimo utuviti to u glavu.
Nekidan utrči moj sin u našu sobu i veli:
„Hej, tata, znaš koga mrzim?”
A ja sam mu rekao: „Kompa, ne kažemo mrzim.
Kažemo ne volimo ili ne sviđa nam se.”
Snuždio se, pa sam pitao: „Na koga si mislio?”
A on mi veli: „Htio sam reći tipa koji je ubio Martina Luthera Kinga.”
Odmah sam rekao:
„O, ne, njega definitivno mrzimo.”
Zadnje što želim je da mi dijete hoda govoreći:
„Znaš tko mi nije simpatičan?”
„James Earl Ray nije bio čovjek po mom ukusu.”
„Oprosti, vidim da se upalilo svjetlo.”
„Bijeli čovjek!”
Ne bih mogao mrziti svoju djecu.
Nikad ih ne bih mogao mrziti.
Nikad ne bih mogao mrziti svoju djecu.
Ali ipak, mislim da je zdravo...
mislim da je zdravo držati u glavi popis tri stvari
koje trenutno rade, a koje najviše mrzim.
Mrzim kako bacaju kockice.
Ne bi zadržali dvije kocke na stolu ni da im život o tome ovisi.
A onoga trenutka kad počnu bacanje,
želite reći: „Ne tako jako!”
Pitaju kako se igra Monopoli, ja kažem: „Pobjeda je
ako su obje kockice na stolu.
Sjetite se da smo u blagovaonici,
a ne u kockarnici u Las Vegasu.”
Ovako izgledam kad igram društvene igre sa svojom djecom.
A ponekad, kad dohvatim kockicu, ostanem još minutu ležati.
Znate, oni ne znaju da je držim.
I nekako je umirujuće ležati ispod tog kauča.
Malo batrgam nogama da bi oni...
znali da sam živ.
Samo ću se odmoriti.
Gledati pauka u oči.
„Bok, frende.”
„Imaš li ti djecu?”
Mrzim kako bacaju kockicu.
Mrzim kad se probude usred noći.
Sad su u dobi kad ih počinju mučiti noćne more,
a kad imaju noćnu moru dođu u našu sobu.
A kad dođu ondje,
supruga ili ja
ostat ćemo budni još sat vremena dok ih ne uvjerimo da nastave spavati.
I došlo je dotle, tolika mi je trauma,
došlo je do toga da, kad čujem da kvaka zvecka,
zaista pomislim: „Možda ću imati sreće i ovo je samo neki provalnik.”
„Možda je ovo samo provalnik koji će mi ukrasti dragocjenosti...
i ja ga neću morati još sat vremena češkati po leđima.”
Prošlog sam ljeta donio užasnu odluku.
Moj je sin imao noćnu moru i nije mogao zaspati.
Rekao sam: „Možda pomogne ako te češkam po leđima.”
A sad, ljudi, mislim da mu se češkanje leđa toliko svidjelo
da izmišlja noćne more.
Jer dolazi mi u sobu
i ne zrači energijom klinca kojeg je nešto prepalo.
Kaže: „Loša vijest...
čovjek kostur se vratio.”
„Dobra vijest, već sam podigao majicu.”
Imam dobar trik za roditelje
koji imaju dijete koje uvijek traži češkanje leđa.
Uzmite mali komad izolir-trake
i prelijepite mu je preko usta.
Mrzim kako bacaju kockice,
mrzim kad me bude usred noći.
Kleknut ću za treće.
Mrzim što toliko pričaju o lavi.
Čitavo vrijeme tupe o lavi.
Krive su škole, shvaćam ih,
pokušavaš klince poučiti znanosti,
pa im govoriš o vulkanima i lavi,
ali dođu kući s hrpom pitanja o lavi,
a ja pojma nemam o lavi.
Jedino što znam o lavi jest ovo: vide li je oni izbliza,
podbacio sam kao otac.
Bezbroj sam puta probao
paralelno parkirati auto u malo mjesta.
A kad pogledam iza, vidim kako me dva glupava lica promatraju.
I vele: „Ako dodirneš lavu, hoćeš li umrijeti?”
Ne bih mogao mrziti svoju djecu. Niti ih ozlijediti.
Ne bih ozlijedio svoju djecu.
Ljudi, ne bih ih ozlijedio.
Doduše, s vremena na vrijeme,
povučem im majicu preko glave što brže mogu.
Ako je dan bio naporan, a oni mi ne žele čak ni pomoći
da ih svučem,
uzet ću gornji sloj njihove odjeće
i povući ga gore
jer, i ovo me užasno sramota priznati,
taj mi tren donosi veliku radost. Kad zapne...
kad zapne ovako...
kad im otvorim oči kao u Paklenoj naranči da vide što su mi učinili.
To nije trajno.
Uvijek se vrati u normalu, znate.
Moram reći da vam se pogled na gotovo sve
promijeni kad dobijete djecu.
Imaju dakle osam, šest i dvije godine.
I moram reći da je za nas postalo mučno
u pošti dobivati pozivnice za vjenčanje.
Jer postoje dva scenarija kad dobijemo pozivnicu za vjenčanje.
Prvi je kad na pozivnici piše,
„Molimo ljude da ne dovode svoju djecu,”
što znači da moramo pronaći čuvalicu
za jednu večer ili čak za cijeli vikend. A to je loše.
Ali još je gore kad kažu: „Pozivamo cijelu vašu obitelj...
da uveliča naš posebni dan.”
A takvo što bi samo bedastom, nevjenčanom paru
moglo zvučati dobro.
Bedasti, nevjenčani par bez djece misli da je dobra zamisao
da djeca uveličaju njihov posebni dan, jer ne znaju
da će djeca upropastiti svaki dan, bio on poseban ili ne.
Kad sam na vjenčanju s troje klinaca,
grozim se trenutka
kad ću morati izaći na plesni podij,
prekinuti ples oca i mlade,
i reći: „Oprostite na smetnji,
čestitam, gospodine, krasna je mladenka.
Nego, naša su djeca smazala tortu,
ne znam što reći,
torte više nema, a vidim da je prilično skupa.
Vi ste krivi jer nismo trebali doći.
Mislite li da sam se izvukao,
nisam, jer su usisali golemu tortu,
što znači da će bdjeti,
a ujutro kenjati jer su pojeli tortu.
Hvala vam, usput, što su morali obući male sakoe.
Toga još niste svjesni,
ali djeca najviše vole isprobavati svečanu odjeću
dok im tip s pribadačama govori da miruju.
Hvala vam na tomu.
Hvala na malim sakoima. Trebali smo ih kupiti
jer teško da bi bili skuplji
od bubrega koji smo prodali za najam.
Supruga mi je u autu i šalje pozdrave.
Pasivno agresivno gleda mobitel, a upozorila me
da ne jedu tortu. I to se zbilo,
pa sad možda više neće pričati sa mnom.
Želim vam da dovijeka ostanete u braku, jer ću vam ako se razvedete
doći i posrati se na travnjak. Hvala
i laku noć. Krasna mladenka.”
Možemo li sad priznati da pokazivanje COVID potvrde
kako bi se ušlo u restoran za lockdowna ipak nije nalikovalo
Njemačkoj u Drugom svjetskom ratu?
Možemo li to sad priznati? Jer ljudi...
svaki put
kad bi me tražili potvrdu na ulazu u restoran,
duboko bi se ispričavali.
„Primite našu ispriku,
možemo li baciti oko na vašu potvrdu?
Ili ako imate sliku potvrde na mobitelu,
ili ako želite fotkati moju potvrdu
i samo je pokazati,
ili dokazati da vaš mobitel može fotografirati
to je i više nego dovoljno da vas odvedem do vašeg stola.”
Gledao sam dosta filmova o Njemačkoj u Drugom svjetskom ratu,
i ne sjećam se nijedne scene u kojoj se Gestapo tako ponašao.
Ne sjećam se scene
kad Gestapovci razvale vrata i kažu:
„Zahtijevamo da nam pokažete svoje dokumente,
i jako nam je žao,
što i dalje gnjavimo s dokumentima.
I nas to jako iritira.
To nam je, za ozbač, najmanje drag dio
rada u Gestapu.
Ali šef nam je teški...
nacist.”
Ovo je vrlo...
uvredljiv njemački naglasak.
Ovo je loša karikatura njemačkog naglaska.
A nedavno sam imao nastup gdje me je Nijemac iz publike
nakon nastupa pitao:
„Često rabite njemački naglasak?”
A ja sam mu odvratio: „Da, volim raditi njemački naglasak.”
Na to će on: „Kako biste se osjećali da gledate njemačkog komičara
koji rabi američki naglasak?”
I rekao sam: „Nikad neću gledati njemačkog komičara.”
Ono, koja bi to serija događaja trebala poći po zlu
u mom životu kako bih ušao u klub
dok netko na pozornici govori: „Molim aplauz za Klausa.”
I ja pomislim da ću to pogledati.
Da potom sjedim na mjestu, a on veli:
„Amer će ono kao: ‘Daj mi dvadeset McNuggetsa.’”
A da ja pomislim: „Mi tako ne zvučimo.”
Nakon tog drskog odgovora, pribrao se i rekao:
„A biste li koristili afrički naglasak na nastupu?”
A ja sam rekao: „Ne, nikad ne bih izvodio afrički naglasak na nastupu.”
Pitao je gdje je crta.
A ja ću: „Gdje podvlačim crtu
za odabir naglaska koji bijeli komičar može izvoditi 2024.?
Na granicama Europe.”
Tu je crta. Od Finske do Italije, od Portugala do Ukrajine.
Ne bih čačkao Tursku. Tu je crta.
Tako možete imati zdravu komičarsku karijeru. Evo kako funkcionira.
Ovako Šveđanin naručuje od kineskog konobara.
„Da, halo, imate li večeras pileći chow mein?”
„Ne, toga nam je ponestalo.”
Namjerno sam odabrao Šveđane.
Jer gotovo sam siguran da je nemoguće izvesti uvredljiv švedski naglasak,
a to temeljim samo na činjenici
da Muppet Show nikad nije otkazan.
Kako je to moglo prolaziti?
Kako je švedski kuhar mogao prolaziti?
To je bilo... Kao klincu,
to mi je bio pojam o Šveđanima.
To sam mislio o njima,
da su imbecili koji ne znaju baratati priborom.
Zamislite kako bi zvučalo
da su tako pristupili pakistanskom kuharu?
Neću to izvesti.
Ali sad barem znamo kako zvuči
kad se 1500 čmarova stisne u isti mah.
Moji klinci imaju sreće.
Imaju dva djeda i dvije bake u životima,
i stalno ih viđaju uživo,
ali ih stalno viđaju i na FaceTimeu.
Komuniciraju s njima svakodnevno.
Nimalo nalik mojim razgovorima s djedom i bakom.
Tata bi me stavio na telefon s bakom jednom godišnje,
poput otimača koji taoca stavlja...
na telefon s policijom.
Rekao bi: „Pozdravi baku.”
Kažem: „Bok.” On otme slušalicu.
„Sad znaš da je mali živ.”
„Gurni pet dolara u rođendansku čestitku i ostavi je ispod podvožnjaka.”
Volim što su moji roditelji tu.
To je jedan od najposebnijih osjećaja.
Jako to volim.
Jedino je teško
to što su vaši roditelji uvijek imali drukčiji stil odgoja
kad su odgajali vas,
od onog koji vi trenutno upotrebljavate.
Ponavljam, moj je tata imao malu djecu prije mnogo godina,
ali bio je tradicionalni galamdžija.
Galamio je na mene i brata i nije ponavljao tri puta.
Nego samo jednom.
Ako nisi poslušao, on bi samo stao urlati.
A mi imamo mnogo moderniji nenasilni stil roditeljstva.
Nikad ne galamimo. Rabimo jezik poput... Kad su nestašni,
kažemo im: „Vidim da si uzrujan.
I premda ne želim obezvrijediti te stvarne osjećaje koje doživljavaš,
potičem te da ih proradiš u vremenskom okviru
koji je u skladu s tvojim rasporedom.
Upamti ono najvažnije,
ovo je tvoja kuća koliko i naša.”
Ponekad moj tata dođe i vrati se starom načinu,
zabrani klincima nešto, a oni ne prestaju
i počne urlati na njih.
A kad moj tata galami na moju djecu, ja odmah interveniram.
Uvijek mu dotrčim i kažem: „To nije naš način. To je tvoj način.
I ne želim obezvrijediti tvoj način,
ili te poniziti...”
Ali moram nešto priznati, kad moj tata galami na moje klince,
uvijek kažem da prestane.
Ali isto tako imam sićušan glas duboko u sebi
koji želi viknuti: „Neka vide svog Boga, stari!”
„Neka vide koliko im je dobro!”
Jer, ljudi, moram priznati.
Ne znam funkcionira li taj moderni odgoj.
Ne vidim rezultate iz dana u dan.
Nekidan je moj osmogodišnjak ugrizao mlađeg brata.
Nisu se ni hrvali.
Vidio je da stoji na drugom kraju sobe, i vidio sam
kako si misli: „Idem ga sad ugristi.”
Bio je poput robota: „Pokreni protokol ugriza.”
Otišao je, ugrizao ga i rekao: „Nisam ga ugrizao.”
A ja sam rekao: „Pogledaj tragove zuba.
Mogao bih ruku tvoga brata odnijeti ortodontu
da ti uzme odljev za aparatić.”
Bio sam ljut, nikad to ne radim. Rekao sam:
„Na hlađenje u drugu sobu.”
Uveo sam ga i zalupio vratima.
Plan mi je bio natjerati ga
da pet minuta provede razmišljajući o tome kako se loše ponio.
Samo pet minuta razmišljajući o posljedicama svojeg djelovanja.
Ali kao moderni mlakonja, izdržao sam dvije i pol minute i pomislio:
„Bože, bit će na terapiji do kraja života.
Neće se oporaviti od ove traume.
Moram ući i reći da je on moj mali frajer
kojeg ću voljeti bez obzira na sve.”
Otvorio sam vrata očekujući da ću ga naći utučenog
na podu u sredini sobe.
Ne samo da nije bio ondje, nego je naslonjen na prozor
promatrao grad bez ijedne brige.
Kao lik iz francuskog novovalnog filma.
Falile su mu samo beretka i cigareta.
„Jesam li ga ugrizao?”
„Moguće.”
„Ali u životu bit ćeš onaj koji grize
ili onaj kojeg grizu.”
Iskreno ću vam reći. Imam teoriju.
Glasi ovako.
Mislim da će moji klinci...
galamiti na svoje klince.
Mislim da to preskače generaciju.
I mislim da noću
moji dečki u svom krevetu na kat razgovaraju o tome i kažu:
„Kad odrastem neću raditi te neučinkovite pizdarije kao tata.”
„Bit ću grlat kao djed.”
A drugi kaže: „Ma naravno, neću biti beta šonjo kao tata.”
„Obezvrijediti mi osjećaje? Daj odrasti.”
Žena misli da nam svijet pomaže u boljem odgoju
i stalno mi šalje videa instamama
koje nastoje dijeliti svoju mudrost.
Moje je mišljenje da su previše skockane
i da imaju drukčiju djecu od naše.
Ako imaju fen frizuru i svjetiljku za selfieje,
pomislim da to nije namijenjeno nama.
I često su im savjeti vrlo kriptični.
Supruga mi je poslala video u kojem je žena mirno govorila:
„Pozitivna je povratna informacija vrlo važna za dijete.
Ako svom djetetu ujutro kažete da vam se sviđa njegov rukopis,
manje je vjerojatno da će uvečer udariti svog brata.”
Ne znam je li to istina jer se toga ne sjetim dok ne bude kasno.
Recimo, oni se već mlate u kutu,
a ja dotrčim reći: „Sviđa mi se tvoj rukopis!”
Postoji...
Postoji stil instamame koji mi se zaista sviđa.
Ona koja se jedva drži na nogama,
snima taj video
kao u filmu Vještica iz Blaira na mobitelu.
Krije se u plakaru prije negoli je djeca pronađu.
Govori: „Bok, nemam mnogo vremena.
Skužili smo kako skinuti trajni marker s tapete.
Ono što trebate... Ne, pronašli su me.”
Supruga i ja jako smo bliski sa svojim roditeljima.
Mislim da nas je to povezalo na početku.
Mislili smo budemo li imali djecu,
možda će se htjeti družiti koliko i mi sa svojim roditeljima.
Sad kad smo to utvrdili, naše obitelji pomalo se i razlikuju.
Primjerice, kad sam ja odrastao,
pravilo je za stolom bilo: „Ne govori dok te se ne pita.
Ako progovoriš, to mora imati veze s razgovorom u tijeku.”
I svakako: „Nikad se ne ubacuj
osobi koja govori u riječ.”
U supruginoj obitelji pravilo je pak bilo:
„Blebni naglas čim ti nešto padne na pamet.”
„Po mogućnosti počni govoriti prije negoli formiraš cijelu misao.”
„Nastoj dovršenu misao čuti tek kad izađe iz tvoje glave...
po prvi put.”
Još jedna super stvar koju radi njezina obitelj
jest da zovu restoran da naruče dostavu,
i tek kad su na vezi s restoranom
ispituju svakog ponaosob što žele jesti.
Praktički kritiziraju restoran dok su na vezi s njima.
Nešto tipa: „Valjušci?”
A netko dovikuje: „Ne, mlječkavi su.
Nećemo uzeti valjuške!”
Obitelj moje supruge su Židovi, što još nisam izgovorio,
ali vam jesam rekao.
Ako postoji ijedna stvar oko koje se Židovi slažu,
volio bih znati što je to.
Želim naglasiti da su sve ove šale pro-semitske.
Volim svoju suprugu Židovku.
Volim svoju djecu Židove.
Imam fantastičnu svojtu.
Najbolje je kod moje svojte da ih je lako pronaći.
Ako ih budete tražili,
naći ćete ih kako zabadaju nos u moje stvari.
Kucajte.
Čeka nas zariban razgovor s djecom,
jer su djed i baka moje supruge preživjeli Holokaust.
I jasno je da je to nešto što ćemo im jednoga dana morati objasniti.
Problem je s djecom da ponekad postavljaju pitanja
prije nego što budete spremni na odgovor,
i dovedu vas pred gotov čin.
A nekidan je
moja supruga rekla našem sinu:
„Imaš sreću što poznaš oba djeda i bake,
tvoja baka nije znala nikoga od njezinih.”
On je pitao što im se dogodilo, a ona će: „Umrli su u ratu.”
Pitao je: „Jesu li bili vojnici?”
A ona je rekla: „Nisu svi poginuli u ratu bili vojnici.”
A onda je zastao na tren i rekao:
„Jesu li bili bubnjari?”
Vidio je slikovnicu o Američkom ratu za neovisnost.
I pametno, moram napomenuti,
zaključio da, premda su vojnici dakako bili u smrtnoj opasnosti,
ti su bubnjari na čelu bili osuđeni na smrt.
Kako li je loš trenutak za bubnjare bio Američki rat za neovisnost.
Možda najgori da budeš dobar bubnjar.
Kladim se da, kad bi čuo da traže bubnjare,
sav bi uzbuđen rekao: „Bože, pa to je super.
Ne moramo se boriti. Vježbat ćemo za koncert iza.
A kad se preživjeli vrate, održat ćemo im gažu.”
I podigli bi ruku da znaju bubnjati.
I rekli bi im: „Super, stani na čelo s bubnjem.”
Oni bi pitali: „Na čelo?”
Odgovorili bi im: „Da, ti, još jedan bubnjar
i flautist.” A flauta veli:
„Frula.” A oni će: „Ne sad, flautistu.”
Moja supruga tvrdi da se trebam preobratiti na židovstvo.
Njezin je argument da ionako svi misle da sam Židov.
Nije loš argument. Četvrtinu sam Židov.
Svaki Židov kojeg sam ikad sreo rekao je: „Židov si, zar ne?”
Četvrtinu sam i Šveđanin, ali nijedan Šveđanin nije rekao...
Tako oni govore. Neću se ispričavati za njihov govor.
Zašto bi mi Muppetovci lagali?
Tako govore Šveđani, a ovako laboratorijski pomoćnici...
Nedavno sam otkrio neke stvari o svojoj lozi
jer sam na PBS-u bio u emisiji imena Finding Your Roots
s profesorom Henryjem Louisom Gatesom. Izvrsna emisija.
On je briljantan.
I otkrio sam neke stvari
o obitelji koje nisam znao.
Otkrio sam da sam potomak litvanskih Židova.
Litvanski Židovi poznati su po izreci:
„Moramo odjebati iz Litve.”
Ali bio sam loš gost za Finding Your Roots
jer mene nije lako zapanjiti ni zadiviti.
A najbolje u toj emisiji je kad ti otkriju neke podatke
o tvojoj lozi, a ti budeš zapanjen i zadivljen.
Mene nije lako zapanjiti ni zadiviti,
pa je epizoda loša.
Primjerice, u jednom me trenu Henry Louis Gates pogledao i rekao:
„Pronašli smo jednog od vaših predaka iz godine 1650.
Pronašli smo ime zapisano u ljetopisu grada
iz godine 1650.
Kakve vam to osjećaje budi?
Kad znate da smo pronašli vašeg rođaka
iz 1650. g.”
A ja sam samo procijedio: „Mislim, znao sam da potječem od ljudi.”
Nije baš rekao: „Vaša šukunbaka
bila je sirena.”
Jednom me je zapanjio, ali slučajno.
Sjedite nasuprot njega, a između vas je stol,
i na tom stolu je knjiga puna podataka.
On priprema teren za priču.
A kad priprema teren za priču,
zamoli vas da okrenete list i otkrijete podatak.
U jednom mi je trenu rekao:
Vi ste izvođač, a ja sam to potvrdio.
Pitao je: „Je li još tko iz obitelji izvođač?”
Ja kažem: „Ne znam nikoga drugog u svojoj obitelji
tko je izvođač.”
A on veli: „Okrenite list
jer mislim da će vam sljedeća stvar biti prilično fora.”
Okrenuo sam stranicu, a na njoj je bila osmrtnica iz novina
o pradjedu koji je umro jer si je oduzeo život.
A Henry Louis Gates me pitao: „Što piše?”
A ja sam rekao upravo to. „Moj pradjed si je izgleda oduzeo život.”
A Gates, svaka mu čast,
pogledao me i kaže: „To je greška, oprostite.
Ovo ćemo izrezati.”
A potom je dodao: „Zašto ne okrenete sljedeći list?”
Pa ja okrenem sljedeći list i kažem: „O, moj je djed bio u školskom igrokazu.”
A potom on veli: „Kul, zar ne?” A ja mu kažem: „Henry...
nema povratka kad nekom slučajno pokažete osmrtnicu za samoubojstvo.”
Kao da mađioničar pita: „Ovo je vaša karta?”
A vi kažete: „Ne, tvoj pimpek.”
„O jebote, koje sranje.”
„Ovo je vaša karta?
Devetka pik, je li to?”
„Razmišljate o pimpeku?”
„Da!”
„Da, stari.”
U ovom trenutku večeri mnogi komičari
kreću s materijalom koji je anti-trans.
Sa zadovoljstvom ću vam reći da nemam ništa što je anti-trans.
Ne osjećam ništa doli ljubavi i poštovanja prema trans zajednici.
Također me jako frustrira kad ljudi izražavaju
da je za njih vrlo nezgodno kad netko prođe promjenu,
kad pričaju kako moraju naučiti novo ime,
ili novu zamjenicu ili promijeniti kontakt
u svom popisu adresa e-pošte.
I zaista, budimo potpuno iskreni na čas.
Što bi vam zapravo bilo teže?
Kad bi netko u vašem životu odlučio promijeniti spol,
ili kad bi netko u vašem životu odlučio da će od sutra
postati vegan?
Što će vam sutra otežati život?
Ljudi, prije pet godina moj je brat odlučio postati vegan.
Proveo sam brojne blagdane s njim,
i bilo bi mi draže kad bi mi sljedeći Dan zahvalnosti počeo
tako da moj tata ušeta i objavi: „Ja sam sad dama...”,
nego da provedem još jedan Dan zahvalnosti
s bratom koji pita ima li u nečemu maslaca.
Evo odgovora: „Maslac je u svemu, jebote.”
„To je smisao Dana zahvalnosti, maslac u svemu.”
Tako je počeo prvi Dan zahvalnosti. Domoroci su došli.
Rekli su: „Ovo je klip.” A doseljenici će:
„A da stavimo maslac i nazovemo to kukuruzom?”
A domoroci su rekli: „Slatki Bože, ovo je mnogo bolje.
kako vam se možemo odužiti?” A doseljenici će uglas:
„Imamo ideju, ali nećemo vam je još otkriti.”
„Bijeli čovjek.”
Moj brat je toliko zagrižen da neće jesti med.
Moj brat kaže da se vegani koji jedu med zovu megani.
Otkrio sam da ne jede med
jer je jednom bio u mom stanu,
a ja sam bacio zobenu pločicu na njega
jer je izgledao kao da skapava i...
on ju je pokupio i počeo čitati etiketu.
Ako postoji znak za veganstvo,
to bi trebala biti osoba koja proučava etiketu.
„Imamo problem.”
Usput, da sam barem ja vegan.
Svaki je argument za to dobar.
Bolje je za okoliš, humanije je.
Ali najbolji je argument ipak ovo.
Moj brat izgleda mnogo zdravije od mene.
Da vidite sliku mog brata i mene jednog do drugoga,
odmah biste prestali jesti meso.
On blista poput Sunca, a u usporedbi s njim
ja izgledam kao držač lampe na pramcu trajekta. Kažem...
„Magla je gusta, ali uspjet ćemo proći!”
Već sam spomenuo svoju svojtu i želim dati posebnu...
želim odati posebnu počast svojoj prekrasnoj punici.
Zaista imam najbolju punicu na svijetu.
Najdraže mi je kod nje
što postoje trenuci
u kojima se slaže sa mnom da mi je žena naporna.
Ponekad se žena i ja prepiremo pred mojom punicom,
a ona će mi uloviti pogled
s drugog kraja sobe kao da želi reći: „Oprosti.”
Ali mora biti neverbalno.
Meni je to od koristi samo ako je neverbalno priznanje
ponašanja moje supruge.
Ako nešto izgovori u moju obranu,
za mene je to katastrofa.
Jer svatko ovdje tko je u braku zna da je uvijek najjednostavnije
složiti se sa supružnikom kad se zbog nečega tuže.
Ne mogu vam nabrojati koliko smo se puta na kraju večeri
spremali za počinak, a supruga će:
„Zamisli, moja mama kaže da trebam biti blaža prema tebi.”
A moj je jedini odgovor: „Koja kravetina.”
„Ne miješaj se, ženo.”
Zaista imam opaku ženu.
Ljudi...
Ali samo prema meni. Opaka je prema meni i draga prema našoj djeci.
A to je mnogo bolje, nego da je obratno.
Da je draga prema meni
a opaka prema djeci, moj bi život bio koma.
Došao bih doma, a oni bi rekli:
„Čovječe, učini nešto, mi smo i tvoja djeca.”
Rekao bih: „Ne obraćajte mi se, ne želim da zna da smo prijatelji.”
Usput, ovo nije napad na moju ženu.
Ovo je obrana njezine opakosti.
Moja žena naporno radi. Ima troje djece.
Potpuno je iscrpljena. Radi puno radno vrijeme.
Odvjetnica je.
Položila je pravosudni u New Yorku. Briljantna je žena.
Pravosudni u New Yorku je najteži. To je onaj koji je položio Giuliani.
Dakle, shvaćam, stalno je umorna, a tako je strpljiva sa svojom djecom,
i nekad se mora iskaliti na meni. A ja to zaslužujem, ljudi.
Tako sam irit... Ovo su neke od stvari koje radim.
Ovo su neke od stvari koje radim koje zaslužuju njezinu opakost.
Ovo nam je treće dijete, a ja i dalje ne znam složiti kolica.
Nemam blage. Gledam ta kolica kao pas kad bi mu rekli da slaže origami.
Nemam pojma kako se slažu.
Malo ih mrdam. Malo ih treskam.
Brzo pitanje za vas žene.
Jeste li ikad, gledajući muža kako pokušava složiti kolica,
pomislile: „Ne mogu vjerovati
da sam ikad mislila da me on može seksualno zadovoljiti.”
Dok on viče: „Mislim da sam uspio.”
„Još samo malo.” Vi govorite: „Pronađi gumb”.
On kaže: „Ne, mislim da sam blizu.”
„Samo još par guranja.”
Želite čuti nešto tužno?
Prvi put kad je moja žena čula tu priču,
smijala se kao nikad prije.
Toliko da me zaboljelo.
Zaurlala je iz publike: „Tako je, brate!”
„Amen!”
To ne znači da je moja žena savršena.
Ima stvari koje bih ja promijenio kod nje.
Kad bih nešto mijenjao na njoj,
poradio bih na njezinoj vještini usmjerenog govora.
Moja supruga stalno mi govori važne stvari
okrenuta leđima dok izlazi iz sobe...
ne podižući glas ni najmanje.
Reći će: „Ljudi iz toplane
bili su ovdje i kažu da je toksično...”
Zato se neprestano prepiremo jer ona kaže:
„Sjećaš se, večera kod Harrisovih za sat vremena.”
Ja pitam: „Kad si mi to rekla?”
A ona kaže: „U ponedjeljak kad sam to šapnula u sandučić.”
Još nešto što bih mijenjao kod svoje žene je njezin izbor pića s kofeinom.
Piće s kofeinom koje moja žena bira jest matcha latte.
Ako ne znate što je to, reći ću vam što nije.
Dostupno u kafiću u koji idete.
Tako je neotesano pitati to kad netko kaže:
„Uzet ćemo kavu, što ćeš ti?” Kao da pitate:
„Jest ćemo pizzu, želiš nešto?”
„Želim quiche Lorraine.”
„Neće to imati.” „Tko pita ne skita.”
„Neka skita, ne želim ispasti luđak.”
Mislim da moja žena voli matchu latte zato što je teško dostupna.
A kažem to zato
što su za moju ženu jezik ljubavi usluge.
Znate li vi za koncept jezika ljubavi?
Evo koncepta jezika ljubavi za one koji ne znaju.
Postoji pet jezika ljubavi. Načina na koji primate ljubav.
Imate usluge, dodire, kvalitetno provedeno vrijeme, darove
i riječi ohrabrenja.
I ljudi, ne znam tko je smislio taj popis.
Samo znam da su njihov jezik ljubavi sigurno usluge.
Jer najveća prijevara ikad smišljena jest da su usluge
ugurane na listu s preostale četiri razumne stvari.
Ovako izgleda kad ti je jezik ljubavi dodir, a ženin su usluge.
„Kad stignem kući, želim zagrljaj.”
„Prvo popravi bojler.”
Zajedničko vrijeme: „Šetnja?”
„Nakon što očistiš oluke.”
Kao da u programu vjernosti aviokompanije kažu: „Imamo zlato, platinu, srebro,
a kad sletimo, očistit ćete avion.”
To je sve... Ovo što sam radio dobar je primjer
koliko je teško biti u braku s komičarom.
Ja samo dođem ovamo i govorim vam
što mislim o svom braku.
Dakle, da, teško je
biti u braku s komičarom.
Ali ljudi, jako je teško biti i komičar koji je u braku.
Hoću reći, kad ste u braku,
ispravno je da tijekom prepirke
uvijek kažete ono
što će najvjerojatnije smiriti situaciju.
Ali kad ste komičar,
to nije ono što vam padne na pamet.
Kad ste komičar koji je usred prepirke, sve o čemu mislite je:
„Evo nešto smiješno što mogu reći da pogoršam stvari.”
Ovo je primjer, nedavni primjer. Moji dečki vole superjunake
i neprestano me zapitkuju o superjunacima.
„Tko bi pobijedio u borbi između Batmana i Spidermana?”
„Tko je jači, Hulk ili Thor?”
A nekidan su me pitali: „Tko je brži, Superman ili Flash?”
I to je staro stripovsko pitanje.
Ponosio sam se što su ga smislili.
I rekao sam: „Pitajmo YouTube.”
Naravno, tamo je trominutni isječak
iz Lige pravde, utrka Supermana i Flasha.
Rekao sam: „Pogledajmo to.”
Važan je dio ove priče
to da ograničavamo djeci gledanje u ekran.
Ne govorim to jer mislim da smo bolji roditelji od ikoga.
Samo mislim da će naša djeca ispasti bolje od vaše. Pa...
Jedan sin na svakom koljenu i uzimam mobitel,
utrka Supermana i Flasha,
a moja žena uđe i kaže: „Što to radite?”
Ja kažem: „Gledamo utrku Supermana i Flasha.”
A ona kaže: „Crtić?”
A ja si nisam mogao pomoći pa kažem: „Ne, stvarnu utrku.”
„Nije li to ludo? Stvarno su ih snimili.
A nisu ni kanili snimiti stvarne...
Ekipa je snimala dokumentarac o prirodi u pustinji.
Uočili su nešto plavo i crveno
i zapitali se jesu li...” Samo je izašla.
I to govoreći:
„I mama me tjera da budem blaga prema ovom...”
Evo još jedan nedavni primjer.
Išli smo na odmor
i napuštali smo New York i prolazili sigurnosnu provjeru,
a zaštitar na aerodromu pronašao je kutiju s hummusom u ženinoj torbi.
Izvadili su je i rekli: „Ne možete unositi hummus u avion.”
Moja je žena rekla: „Već sam unosila hummus u avion.”
Što nije bilo tako uvjerljivo kako je ona sebi zamislila.
Jer njihov je odgovor bio: „Ne možete ga unositi.”
Moja je supruga rekla: „Ali to nije tekućina.”
A oni su rekli: „Nije ni u krutom stanju.”
Ispada da u ovakvim slučajevima bod ide zaštitaru.
I gledajte, bio sam na ženinoj strani,
mislim, svi unose hummus u avion.
Zašto izdvajaju nju?
Ako ste u avionu ovih dana,
vidjet ćete pet do sedam kutija s hummusom.
I njoj oduzmu hummus.
I onda smo šetali, a ona je bila ljuta,
i kaže: „Možeš vjerovati?”
I rekao sam „Ne”. Ali nisam rekao što mogu vjerovati.
Bio sam iskren, ali nisam rekao istinu.
I to bi bio kraj te priče, ali morali smo letjeti natrag.
I na povratku, moja je supruga stala putem do aerodroma
i kupila kutiju hummusa.
Iste veličine, ako ne i malo veću.
I opet su je pronašli.
Ovaj put u vrećici iz trgovine,
što je za mene bilo izazivanje vraga.
Uzeli su kutiju
i rekli joj: „Ne možete unositi hummus u avion.”
A ona je rekla „Već sam unosila hummus u avion.”
Lukavo izostavivši što se nedavno dogodilo.
Ipak su joj oduzeli hummus.
I zatim smo prošli i dok smo hodali,
vidio sam da je uzrujana i nisam trebao ništa reći.
Znao sam da je pravi izbor samo držati jezik za zubima.
Nisam si mogao pomoći, okrenuo sam se
s osmijehom dodavši: „Sredit ćeš ti njih sljedeći put.”
Ona je večeras ovdje, usput.
Nije ovdje.
Jeste li normalni?
Ovdje je, a ja pričam priču o hummusu
o kojoj otad nismo razgovarali.
Reći ću vam ovo, poznajem svoju ženu.
Ona je snažna žena.
Ustrajna je i odlučna.
Na idući let unijet će hummus u avion.
Vjerujem u nju.
Vjerujem da će ga unijeti u avion.
Otići će na aerodrom, otvoriti svoju torbu,
i izvadit će vrećicu slanutka i gnječilicu.
Pogledat će tom zaštitaru u oči i reći će:
„Pozorniče, mislim da je ovdje sve zakonito i po PS-u.”
A on će kimnuti jer će znati da je poražen.
A onda će u čast njezine pobjede svi zaštitari na aerodromu
stati i napraviti špalir kroz koji će ona proći.
Podići će svoje magnetske palice poput mačeva.
A ona će proći aerodromom ispod tih magnetskih štapova
dok joj putnici skandiraju ime
i bacaju lepinje pod noge kao ružine latice.
Potom će ući u avion i mi ćemo sjesti,
a ona će završiti svoju smjesu
i pitati djecu: „Tko hoće hummus?”
A oni će reći: „Mi mrzimo hummus.”
A ja ću šapnuti: „Ne sviđa nam se.”
Moji klinci nisu gledali moju emisiju, ali nedavno sam ih doveo
jer je bila deseta obljetnica emisije
i gostovao je predsjednik Biden.
Hvala, ljubazni ste.
Imali smo Bidena u emisiji i pomislio sam, znaš što?
Kad će opet moja djeca
moći upoznati predsjednika?
Možda neću ni htjeti da upoznaju sljedećeg.
Pa sam rekao: „Znate što? Hajde...”
„Dovedimo djecu da ga upoznaju.”
Najbolje kod gledanja upoznavanja moje djece s predsjednikom
nije kako se ponašao predsjednik, nego kako se svako od moje djece
ponašalo u skladu s osobnošću.
Prvi je bio moj prvijenac.
A moj prvijenac je najdivniji dječak na svijetu.
Strašno se trudi, kao i mnoga druga starija braća.
Samo želi biti najbolji što može.
Sam je odabrao odjeću,
onu najljepšu za fotografiranje u školi.
Ušetao je i rekao: „Pozdrav, g. Predsjedniče,
ja sam Ash, drago mi je.” Pucao sam od ponosa.
Srce mi je prepuklo koliko je to fantastično izveo.
Sljedeći je bio moj srednji sin.
On je rođen u predvorju stambene zgrade...
i tako se ponaša svaki dan.
Ne znam...
Ne mogu objasniti što je to.
Ali da i ne znate tko je,
da ga vidite, rekli biste:
„Mislim da je rođen u predvorju.”
I on je izabrao što će obući.
Nosio je sako konduktera u vlaku i nabio sunčane naočale Ray Ban.
I doslovce je uplesao u sobu.
I kad je uplesao,
najstariji je bio posramljen, napeo je šaku.
Onda se sjetio da sam mu to jutro rekao da ima lijep rukopis pa je...
I tako srednji upleše u sobu i počne pjevati:
„Joe Biden, Joe Biden, Joe Biden.”
I priđe mu blizu te zagalami predsjedniku u lice:
„Ti si mi najdraži predsjednik!”
A Joe Biden je bio tako osupnut
jer mislim da ni njemu najdraži predsjednik nije Joe Biden.
Pogledao me: „Zar mu niste pričali o Obami?
Ako mu se ja sviđam, Obamu bi obožavao.”
A najbolja je bila moja kći Addie kojoj su dvije i pol godine.
I predsjednik je bio fantastičan s njom.
Bilo je posebno svjedočiti njegovoj velikodušnosti.
Sjeo je na kauč da bude u razini očiju s njom.
Ona mu je prišla, a on posegne u torbu
i izvuče plišanog Commandera,
psa iz Bijele kuće.
On to nije znao, ali u siječnju sam bio u Bijeloj kući
i otišao sam s tri plišana Commandera,
koja sam dao svojoj djeci.
Ali posegnuo je u torbu
i pružio ga Addie te joj rekao:
„Donio sam ovo za tebe.”
Ona je pogledala plišanca
pa njega i rekla: „Imam to.”
A on je rekao: „Imaš ovakvog?” A ona će: „Da, imam jednog doma.”
On ga i dalje drži pa pita:
„Hoćeš još jednog?” Ona odgovori: „Ne.”
A ja sam se cijeloga dana brinuo oko tog razgovora
jer je moja kći veliki Trumpov pristaša i...
ne zbog društvenih pitanja, nego zbog poreza.
Za NATO je, misli da članice ne plaćaju dovoljno.
Ne uplićite se u to kad je vidite.
Nešto mi se čudno događa, i to... Odrastao sam u predgrađu,
pa sam htio živjeti u gradu New Yorku.
Moji klinci žive u tom gradu,
a žele živjeti u predgrađu.
Posjećujemo moje roditelje, žive u kući u kojoj sam odrastao,
u predgrađu New Hampshirea.
Svaki put kad odlazimo, klinci kažu:
„Kad ćeš ti dovoljno zaraditi da kupiš kuću poput ove?”
Jer živimo u gradu
u kojem ništa nema smisla za djecu.
Privlačnost New Yorka njima nije privlačna.
Ne kažu: „O. K., baka i djed imaju dva dvorišta,
ali mi možemo pješice u kazalište.”
Imam jedan od onih stanova
za koje bi žitelji rekli: „Sjajan stan.”
Da živite igdje drugdje, rekli biste: „A valjda.”
Ovo su neke od osobina
mog vrlo skupog njujorškog stana.
Nikad nije potpuno taman.
Nikad nije potpuno tih.
Živimo blizu sveučilišta,
tako da svake druge noći oko jedan
čujete kako netko viče:
„Krista kaže da se nađemo tamo!”
Taj kome je važno urlanjem priopćiti vijesti o Kristi
nikad ne čuje odmah otprve, pa dovikuje:
„Krista nije s nama.”
Zato onda prva osoba kaže:
„Ne, Krista kaže da će se naći s nama tamo!”
Treba željezna volja da ne dreknem kroz prozor:
„Ljudi, Krista je mrtva!”
„Krista je umrla. Ono, baš tužno, ali mrtva je!”
Imamo li grijanje u stanu?
Da, imamo otvorene radijatore.
A najbolje je kod njih što su tako vreli na dodir
da se ne opečeš, samo umreš.
Nešto poput lave.
Bar mislim.
Kažu da su takvi tipični za predratne zgrade.
Ali nisam siguran na koji rat misle.
Nisu oni jedino predratno u našoj zgradi.
Imamo i susjedu preko puta
koja bi zacijelo znala pronaći Prusku na zemljovidu.
Baš poput Pruske nakon II. svjetskog rata, ni ona ne priznaje granice.
Nekidan sam pokušavao potjerati svog sina u školu.
U hodniku smo,
a on ima teško jutro kakva klince znaju snaći.
Dovedem ja njega u hodnik, a on mi se izmigolji
i uleti u stan,
a ja pojurim za njim s njegovim cipelama u ruci
i ostavim vrata otvorena.
Napokon sjedne na stolicu
i pokušavam mu navući cipele, ja sam ljut, a on plače,
i jednostavno je grozno jutro, kad začujem:
Tiho djetešce
Ne reci ni riječ...
A kad smo se okrenuli,
vidjeli smo da je susjeda ušetala kroz otvorena vrata
u naš stan odjevena u spavaćicu
u boji nečega što mogu opisati samo kao viktorijansku avet.
Duh djevojčice koja se utopila u bunaru.
Super mi je što je čula dijete koje plače i pomislila:
„Znam kako umiriti dijete,
jezivom uspavankom kakve pjevuše u foršpanima hororaca.”
Ali ta priča ima vrlo sretan kraj
i s time ću vas ostaviti.
Jer u trenutku kad je susjeda ušetala,
sin i ja smo se zgledali.
I shvatio sam da je pomislio...
ono što sam i ja pomislio jer je pogledao nju
pa mene i rekao: „Jebem ti sve.”
Ja sam dodao: „Upravo si isplatio cijeli studij, kompa.”
Hvala vam, Chicago. Ugodan ostatak večeri.
Prijevod titlova: Ksenija Švarc