Downloaded from YTS.MX
Kako smo, Čikago?
Official YIFY movies site: YTS.MX
Pozdrav pozorištu Vik.
Divno je biti sa vama večeras.
Divno je biti sa vama.
Ljudi, odmah ću preći na stvar.
SET MAJERS: MRTAV ČOVEK HODA
Imam krizu samopouzdanja.
Imam krizu samopouzdanja jer je moj šestogodišnjak
nedavno počeo da priča nešto
smešnije od svih šala koje sam napisao prošle godine.
Kad moj sin mora da piški, on kaže: „Moram da piškim.”
Kad moj šestogodišnjak mora da kaki, on dođe i šapne mi na uvo:
„Imam tajnu smeđe boje.”
Savršeno jasno, nemam reči.
Jer šta bi drugo moglo da bude?
„Imam tajnu smeđe boje.” Da pogađam? Kaki ti se?
„Ne, mama je u vezi sa dostavljačem koji vozi smeđi kamion.”
Uvek je super
kad vaše dete kaže nešto smešno.
Mnogo je bolje ako si komičar, jer čim je to rekao,
jedva sam čekao da izađem na scenu i da vam to ispričam.
Objasniću.
Najvažnije mi je da moja deca budu srećna.
Ali i da mi budu materijal.
Da pojednostavim.
Želim da budu zadovoljni,
ali i da mi posluže kao tema.
Radio sam specijal pod nazivom „Lobi bejbi” jer je moj ... Hvala vam.
Moj drugi sin je rođen u hodniku naše zgrade.
Neverovatna priča.
I više nego neverovatna.
Znate li šta se čuje kad ste komičar
i dete vam se rodi u holu stambene zgrade?
Zveckanje zarađenog novca.
Što se mene tiče,
predstava „Lobi Bejbi” platila je fakultet.
Onda stiže tajna smeđe boje.
Nedovoljno za četvorogodišnji akreditovani univerzitet,
ali dovoljno za dva semestra na univerzitetu Devraj.
Večeras ću dosta pričati o tome kako je imati decu,
i dobro je što nisu svi ovde roditelji.
Evo da čujete nešto da se utešite.
Na kraju večeri,
vratićete se svojim kućama gde ne žive prokleta deca.
Eto, to je to.
To je baš super.
Možeš da bindžuješ seriju, šta god to značilo.
Maratonsko gledanje.
Moja žena i ja smo užasno umorni.
Kakvo maratonsko gledanje serije?
To kako mi gledamo televiziju nazvao bih mikrodoziranjem.
Gledamo najviše deset minuta jedne epizode.
Moja žena zaspi posle prvih pet minuta,
ali ja ne smem da isključim
jer će je nagli nestanak zvuka probuditi.
Moram lagano da utišavam zvuk
i nastavljam da gledam dok likovi govore sve tiše i tiše.
Kao da gledate televiziju dok imate moždani udar.
A zatim...
Sledeće večeri moram opet da odgledam tih pet minuta.
Tako počinjem. Hoću da vam kažem
da mi gledamo jednu epizodu oko tri i po meseca.
Pričaću vam o svojoj deci
i reći ću vam njihova imena.
Moja deca se zovu Eš, Aksl i Adi.
Ta imena su lepa svako za sebe.
A zajedno su katastrofa.
Veoma je čudno i nije lepo da babi i dedi dovedete
troje dece i da im kažete: „Evo vaših unučića.”
Oni su...
Starima trebaju reči
koje zvuče različito jedna od druge.
Zato se kardiopirin ne rimuje sa arsenikom.
Potrebna je...
zona razdvajanja.
Neću vam reći čija je ideja bila da se imena sve dece pišu na slovo „A”.
Samo ću vam reći da se ja zovem Set, a moja žena se zove Aleksi.
Ljudi mi često kažu:
„Verovatno brkaš ime žene sa imenima svoje dece,
- jer počinju istim slovom?” - Ne.
Najteže kad imate ženu
koja se zove Aleksi
jeste to što često naš virtualni asistent Aleksa misli da se njoj obraćam.
Da bude još gore,
ženu zovem po imenu kad se svađamo.
Tada sam pasivno agresivan,
što znači da naša Aleksa često kaže: „Izvinite,
ne znam šta to znači da ne možete biti savršeni kao ja.”
Odgajam decu u Njujorku.
Volim da odgajam decu u Njujorku.
Međutim, naravno,
kad odgajate decu u bilo kom gradu,
morate da mislite na bezbednost.
Svakog dana vodim sinove u školu. Još kad su bili sasvim mali,
smislili smo nešto kad prelazimo ulicu.
Došli bismo do ivice trotoara i gledali u semafor.
Ako bi stajala crvena ruka,
sva trojica bismo rekli:
„Crvena ruka!” I stali bismo.
A ako bi bio zeleni čovek, sva trojica bismo rekli:
„Zeleni čovek!” Zatim bismo prešli ulicu.
Uživao sam u tome.
Dečake je to takođe zabavljalo,
a prolaznici bi uvek bili oduševljeni celim prizorom.
Bilo je baš super.
Jednom je moja žena bila sa nama.
Pogledala je u semafor i rekla:
„Više je belo nego zeleno.”
A ja sam rekao: „Da...
Ali loše bih se osećao
da ja i dečaci vičemo: 'Beli čovek!‘
pre nego što pređemo ulicu.”
Što je najgore,
dečaci kreću i viču:
„Beli čovek!”
„Propustite belca!”
„Vozači i biciklisti, pazite!”
„Jer beli čovek je na ulici!”
„Bezbedan prelaz naše je prirodno pravo.”
Opisao bih roditeljstvo
kao neprekidno potiskivanje samog sebe.
Evo dobrog primera.
Kad imate dete,
morate uvek da pazite šta pričate. I ja uvek pazim.
Uvek se trudim da pazim šta pričam pred svojom decom.
Međutim,
ponekad mi se čini da ne dobijam pohvale
zbog prve reči koju sam želeo da izgovorim.
Na primer, pre neki dan bio sam u kuhinji.
Sva deca su bila tu, Opekao sam se na šporetu.
Rekao sam: „Dođavola!”
Žena mi je pogledom rekla da moram da pazim na rečnik.
I slažem se s tim. Ali istovremeno
poželeo sam da okupim porodicu i da ih pitam
da li im je jasno da je tata zapravo hteo da kaže: „Dokurca!”
A kad baš želite da kažete „dokurca”,
ne možete brzo da se prebacite na „Joj!”
Prosto ne možete.
U mojim godinama, povredio bih leđa kad bih to uradio.
Ako ikada vidite tatu da nosi kragnu,
hteo je da vikne: „Majku mu njegovu”,
ali je rekao: „Agava!”
Nikada ne želite da izgovorite psovku pred decom
jer će vas žena kriviti
do kraja života kad god oni to izgovore.
Ali dobro je što možeš da zaključiš
gde je dete naučilo reč na osnovu načina na koji je izgovara.
Na primer, jasno se vidi
kad je dete naučilo neku psovku u školi.
Pre neki dan, naš sin se vratio
i počeo da pleše i da peva:
„Sranje, sranje, sranje.”
Moja žena je odmah pogledala u mene.
Rekao sam da od mene to nisu čuli.
Nikada nisam povredio nožni prst
i onda tako skakutao po sobi.
Ali isto tako lako možete da zaključite kada su to naučili od vas.
Pre neki dan, moj sin slagao je Lego kocke
na trpezarijskom stolu i sve se srušilo.
Kad je sve popadalo, rekao je:
„Jebiga!”
Priznajem da je to čuo od mene.
To baš liči na mene.
Kao da sam čuo samog sebe.
Osim psovki, ima još ružnih stvari
koje deca ponekad govore.
Postoje razne reči koje ne volimo da deca izgovore.
Često ih molimo da ne izgovaraju reč „ogavno".
Često im kažemo da ne izgovaraju reč „glup”.
A naročito „mržnja”.
Deca po ceo dan govore da nešto mrze,
a mi ih opominjemo.
„Reci da ne voliš, ne sviđa ti se.”
Stvarno smo se trudili da to shvate.
Ali pre neki dan, moj sin dođe i kaže:
„Tata, znaš li koga mrzim?”
Rekao sam: „Ne kažemo da mrzimo,
kažemo da ne volimo, da nam se ne sviđa.”
Pošto se uznemirio, pitao sam ga: „O kome govoriš?”
Rekao je: „Mislio sam na lika koji je ubio Martina Lutera Kinga.”
Odmah sam mu rekao:
„U ovom slučaju, smeš da kažeš da mrziš.”
Poslednje što želim je da moje dete govori:
„Znate ko mi se ne sviđa?”
„Džejms Erl Rej, njega baš i ne gotivim.”
„A sada izvinite, svetlo se promenilo.”
„Belac!”
Nikada ne bih mogao da mrzim svoju decu.
Nikada ne bih mogao da ih mrzim.
Nikada ne bih mogao da mrzim svoju decu.
Međutim, mislim da je zdravo...
Mislim da je zdravo imati u glavi spisak od tri stvari
koje oni rade, a koje ja najviše mrzim.
Mrzim kako bacaju kockice.
Ne mogu da zadrže dve kockice na stolu da im spasu život.
I čim uzmu kockicu,
ja kažem: „Prejako je!”
Kad pitaju kako se pobeđuje u Monopolu, kažem im:
„Obe kockice ostaju na stolu.”
„Shvatite da smo u trpezariji,
a ne za stolom za kockanje u Beladžiju.”
Evo kako ja sebi izgledam dok igram društvene igre sa svojom decom.
Kad ponekad uspem da dohvatim kockicu, ostanem tako neko vreme.
Pošto oni ne znaju da sam je dohvatio.
Tako je nekako mirno ispod kauča.
Malo mlataram nogama
da znaju da sam živ.
Malo se odmorim.
Gledam se sa paukom.
„Gde si, druže?”
„Imaš li i ti decu?”
Mrzim kako bacaju kockice.
Takođe mrzim kad se probude usred noći.
Moja deca su sada u godinama kad imaju košmare.
A kad imaju košmare, dolaze u našu sobu.
A kad dođu kod nas,
moja žena i ja znamo
da će neko nas morati da ostane budan pokušavajući da ih ponovo uspava.
To je za mene veoma traumatično,
do te mere da kad čujem zvuk kvake,
prvo pomislim: „Možda imam sreće, možda je samo neki uljez.”
„Možda je samo neki uljez koji će učtivo ukrasti naše dragocenosti,
i neću morati sat vremena da ga češkam po leđima.”
Prošle godine sam mnogo pogrešio.
Moj sin imao je košmar i nije mogao da zaspi.
Ponudio sam se da ga češkam da bi lakše zaspao.
Mislim da mu se češkanje toliko dopalo da je počeo
da izmišlja košmare.
Pošto dolazi u moju sobu
i uopšte se ne ponaša kao da je prepadnut.
Kao da hoće da kaže: „Loša vest!”
„Opet onaj kostur.”
„Dobra vest je da sam već skinuo majicu.”
Znam dobar roditeljski trik
ako imate dete koje stalno traži češkanje po leđima.
Samo uzmete parče krep trake
i zalepite mu preko usta.
Mrzim kako bacaju kockice.
Mrzim kad me probude usred noći.
Za treću stvar ću da kleknem.
Mrzim koliko pričaju o lavi.
Neprestano pričaju o lavi.
A za to je kriva škola.
Škola želi da deca uče,
tamo pričaju o vulkanima i lavi,
ali kad se vrate, zapitkuju me o lavi,
a ja o lavi ne znam ništa.
Samo znam da ako budu videli lavu izbliza,
podbacio sam kao otac.
Znate li koliko sam puta pokušao
da parkiram kola u uskom prostoru između dva auta?
I kad pogledam pozadi, vidim dve lude face koje pitaju:
„Da li umreš ako pipneš lavu?”
Nikada ne bih ni mrzeo ni povredio svoju decu.
Nikada ne bih povredio decu.
Nikada ih ne bih povredio.
Ali priznaću vam da ponekad
veoma brzo povučem džemper kad ih skidam.
Ako na kraju napornog dana, neće da mi pomognu
da ih skinem,
svaki gornji sloj njihove odeće
naglo povučem
jer mi to, mada me je sramota da kažem,
pričinjava radost. Kad je ovako...
Kad se ovako zaglave...
Kad nateram svoju decu da vide šta mi rade.
Ne ostaje to tako zauvek.
Uvek se vrati nazad.
Verujte mi da sve drugačije počnete da gledate
nakon što dobijete dete.
Moja deca imaju osam, šest i dve godine.
Reći ću vam šta nas u poslednje vreme veoma uznemirava,
a to je kad dobijemo pozivnicu za nečije venčanje.
Dve stvari mogu da se dogode kad dobijemo pozivnicu za venčanje.
Prva je kad u pozivnici piše:
„Podstičemo zvanice da ne dovode svoju decu.”
To znači da moramo da nađemo
nekoga da ih čuva tokom večeri ili celog vikenda. To je loše.
Ali još gore je kad piše: „Pozivamo celu porodicu
da prisustvuje venčanju.”
A samo glup, nevenčan par može da misli
da je to dobra ideja.
Samo glupi i nevenčani ljudi bez dece mogu da pomisle da je dobro
povesti decu na taj poseban događaj jer još ne znaju
da deca upropaste svaki događaj, bio on poseban ili ne.
Na venčanju sa troje male dece,
plašim se trenutka
kad ću morati da odem na podijum za ples,
da prekinem mladu i oca
i da im kažem: „Izvinite,
čestitam gospodine, mlada divno izgleda.”
„Naša deca su pojela celu tortu.”
„Šta da vam kažem,
torte više nema. Znam da je ta torta veoma skupa,
ali sami ste krivi što ste nas pozvali.
Ako mislite da ja neću ispaštati,
i te kako hoću jer su pojeli celu tortu
i vileneće celu noć,
a celo jutro će kenjati.”
„I hvala vam što ste ih primorali da obuku smoking.
Još to ne znate o deci,
ali oni vole da probaju svečanu odeću dok im onaj
sa iglom u ustima govori da stoje mirno.”
„Hvala vam zbog toga.”
„Hvala vam zbog smokinga.
Bolje da smo ga kupili,
nego iznajmili. Bilo bi jeftinije.”
„Moja žena mi je rekla da se pozdravim.
Nervozno gleda u telefon
jer idući u ve-ce rekla mi je
da pazim na decu. Tada se to desilo.”
„Možda više nikada neće pričati sa mnom,
a vama želim večni brak,
ali ako se razvedete,
obaviću nuždu na vašem travnjaku.”
„Laku noć. Mlada je prelepa.”
Može li se reći da pokazivanje dokumenta da ste vakcinisani
prilikom ulaska u restoran tokom korone ne podseća na život
u Nemačkoj tokom Drugog svetskog rata?
Možemo li to da kažemo?
Jer kad god sam
pokazivao u restoranu dokaz o vakcinaciji,
hostesama je bilo neprijatno.
Govorile su: „Izvinite,
možemo li vidimo sertifikat o vakcinaciji?”
Ili: „Ako imate sertifikat u telefonu,
ili želite da slikate moj,
pa da mi pokažete,
ili ako nam dokažete da vaš telefon ume da slika,
to nam je više nego dovoljno da vas odvedemo do stola.”
Gledao sam mnogo filmova o nacističkoj Nemačkoj
i ne sećam se nijedne scene gde se Gestapo tako ponašao.
Ne sećam se scene
gde Gestapo razbije vrata i kaže:
„Pokažite nam dokumenta
i izvinite zbog toga
što još uvek pregledamo dokumenta.
I nas to nervira.”
„Jer ovo najmanje volimo da radimo
kao gestapovci.”
„Ali naš šef je baš...
...pravi nacista.”
Ovo je veoma
uvredljiv nemački akcenat.
To je karikaturalno loš nemački akcenat.
Nedavno sam imao nastup, a u publici su bili neki Nemci.
Kasnije su mi prišli i pitali me
da li često koristim nemački akcenat.
Rekao sam da uživam da koristim nemački akcenat na sceni.
Pitali su me: „Kako biste se vi osećali da nemački komičar koristi
američki akcenat na sceni?”
Rekao sam: „Nikada neću videti nemačkog komičara.”
Koja bi to serija događaja morala da krene po zlu
u mom životu, da ja kao uđem u klub
dok neko na sceni kaže: „Pozdravite Klausa.”
A onda ja: „E sada ću ostati.”
I dok sedim na sedištu, on iznenada počne
da citira Amerikance: „Želim dvadeset komadića piletine.”
Tada ću ja ljutito: „Ne zvučimo mi tako.”
Nakon tog grubog odgovora, on upita:
„A da li biste koristili afrički akcenat na sceni?”
Rekao sam: „Bože, nikada ne bih koristio afrički akcenat na sceni.”
Pitao je gde su granice.
Rekoh: „Gde su granice
za belog komičara što se tiče akcenta 2024. godine?”
„To su granice Evrope.”
To su granice. Od Finske do Italije, od Portugalije do Ukrajine.
Sa Turskom se već ne bih zajebavao. To su granice.
I imaćete onda zdravu karijeru komičara.
Pokazaću vam kako to ide.
Ovako zamišljam Šveđanina kad poručuje konobaru Kinezu.
„Dobar dan, imate li večeras čau mejn piletinu?”
„Ne, nemamo to.”
Namerno sam izabrao švedski
jer sam gotovo siguran da je nemoguće izvesti uvredljiv švedski akcenat,
a to zasnivam na činjenici
da „Mapet šou” nikada nije ukinut.
Kako je do toga došlo?
Kako je švedski kuvar opstao?
To je... Kad sam bio dete,
tako sam gledao na Šveđane.
Mislio sam da su svi takvi.
Mislio sam da su svi idioti koji loše barataju escajgom.
Zamislite kako bi zvučalo
da su primenili isti pristup sa pakistanskim kuvarom.
Neću to da radim.
Ali sada barem znam kakav je zvuk
kad se 1500 dupeta zatvori u isto vreme.
Moja deca imaju sreće.
I babe i dede su prisutni u njihovim životima
i često se viđaju uživo.
Ali viđaju se često i preko kamere.
Svaki dan imaju kontakt.
A ja sam sa mojim dedom i babom pričao skroz drugačije.
Moj tata mi je davao moju babu na telefon jednom godišnje,
kao kad otmičar da taocu slušalicu...
...da priča sa policijom.
„Reci baki: 'zdravo'.”
Ja kažem „halo", i on uzme slušalicu.
I kaže baki: „Sada znaš da je živ.”
„Stavi pet dolara u rođendansku čestitku i ostavi je ispod nadvožnjaka.”
Volim što su mi deca sa njima.
To je stvarno posebno životno iskustvo.
Veoma mi je drago.
Jedini problem je
što će vaši roditelji uvek imati drugačiji stil roditeljstva nego kad su
oni bili roditelji
i drugačiji od stila roditeljstva koji vi sada primenjujete.
Moja tata je davno imao malu decu,
ali on je bio tradicionalan.
Tata je vikao na mene i brata i nemaš pravo na tri greške.
Samo na jednu.
Ako nismo poslušni, trpećemo kritiku.
A mi imamo mnogo moderniji i opušteniji stil roditeljstva.
Ne vičemo nikada. Kad nisu pristojni,
mi kažemo: „Vidim da si uznemiren.”
„Iako ne želim da obezvredim tvoja osećanja,
voleo bih da mi ih razjasniš u okviru vremena
koje odgovara tvom rasporedu.”
„I ne smemo da zaboravimo
da je ovo tvoja kuća koliko i naša.”
Dešava se da tata dođe i da počne da se ponaša kao nekada.
Brani nešto deci, a oni ga ne poslušaju.
Počne da viče na njih.
Čim počne da viče, ja odmah reagujem.
Odmah dotrčim i kažem mu da su naše metode drugačije od njegovih.
„Ne želim da obezvredim tvoje metode
ni da se osećaš inferiornim...”
Ali moram da vam priznam nešto. Kad moj tata viče na moju decu,
uvek ga opomenem.
Ali neki glasić u mojoj glavi
mi kaže da viknem: „Dovedi ih u red, matori!”
„Neka znaju da su još dobro prošli!”
Moram da vam priznam nešto.
Nisam siguran da li naše moderne metode pale.
Ne vidim te svakodnevne rezultate.
Moj sin od osam godina ugrizao je ovog od šest.
Nije ga ugrizao tokom tuče.
Video ga je u sobi i verovatno je pomislio
nešto ovako: „Sada ću da ga ugrizem.”
Kao robot koji je dobio naredbu: „Pokreni protokol ugriza.”
Jako ga je ugrizao i rekao: „Nisam ga ugrizao.”
Rekao sam mu: „Pogledaj otiske zuba.”
„Zubaru bi bilo dovoljno da vidi ruku tvog brata
da bi ti napravio fiksnu protezu.”
Bio sam besan. Zgrabio sam ga i rekao mu:
„Malo ćeš da se ladiš.”
Zatvorio sam ga u sobu.
Plan mi je bio
da pet minuta razmišlja o svom lošem ponašanju.
Samo pet minuta da razmisli šta je uradio.
Ali ja sam mlakonja
i već nakon dva i po minuta sam pomislio:
„Bože, biće na terapiji do kraja života
i nikada se neće oporaviti od traume.”
„Moram da mu kažem da je on moj mali snagator
i da ću ga uvek mnogo voleti.”
Kad sam otvorio vrata, očekivao sam da plače
na podu nasred sobe.
Ne samo da nije bio nasred sobe, bio je naslonjen na prozor,
posmatrao grad i bolelo ga je uvo za ceo svet.
Kao da je iz nekog filma francuskog novog talasa.
Nedostajala mu je samo beretka i cigareta.
„Jesam li ga ujeo?”
„Možda.”
„Ali u životu ili grizeš
ili te grizu.”
Reći ću vam jednu svoju teoriju.
Evo moje teorije.
Mislim da će moja deca
vikati na svoju decu.
To radi svaka druga generacija.
Noću pomislim
kako moji sinovi leže u krevetima na sprat i kažu:
„Kad porastem, neću raditi te beskorisne gluposti kao tata.”
„Urlaću kao deda.”
A drugi kaže: „Neću biti mlakonja kao tata.”
„Obezvrediti osećanja?” Ne. „Džukelo, odrasti!”
Moja žena misli da svet pomaže u roditeljstvu.
Stalno mi šalje snimke sa Instagrama o mamama
koje pokušavaju da dele mudrost.
Mislim da ako izgledaju previše sređeno,
onda imaju potpuno drugačiju decu od naše.
Ako imaju frizuru i svetlo za slikanje,
tada pomislim: „Ovo nije namenjeno nama.”
I često daju vrlo zagonetne savete.
Moja žena mi je poslala video gde neka žena veoma smireno kaže:
„Pozitivna povratna informacija zaista je važna za dete.”
„Ako ujutru kažete svom detetu da vam se dopada njegov rukopis,
manja je verovatnoća da će udariti brata ili sestru uveče.”
Ne znam da li je to istina
jer se setim toga tek kad bude prekasno.
Znači dok se udaraju u nekom ćošku,
treba da kažem: „Mnogo mi se sviđa vaš rukopis.”
Postoji...
Dopada mi se stil jedne mame sa Instagrama.
Ona jedva drži stvari pod kontrolom,
a snimak na telefonu
podseća na film „Veštica iz Blera".
Oni se kao kriju u ormanu, a deca ih traže.
Ovako kaže: „Ćao, nemam mnogo vremena.”
„Smislili smo način da skinemo marker sa tapeta.”
„Samo treba da... O ne, našli su me.”
Moja žena i ja smo bliski sa našim roditeljima.
Mislim da nas je to i spojilo.
Mislili smo da, ako osnujemo svoju porodicu, možda će naša deca
želeti da provode vreme sa nama kao što smo mi sa našim roditeljima.
Ali kad je reč o našim porodicama, postoje izvesne razlike.
Na primer, u mojoj porodici
postojalo je pravilo za stolom da ćutimo dok nas nešto ne pitaju.
Možete eventualno da kažete nešto važno za trenutnu temu.
Takođe je važilo pravilo
da nikada ne prekidamo nekoga dok govori.
A u porodici moje žene važilo je pravilo:
„Čim nešto pomisliš, izgovori odmah i glasno.”
„Izgovori to čim ti padne na pamet.”
„Pokušaj da čuješ dovršenu misao izvan svoje glave svojim ušima...
...prvi put.”
Ima još nešto što radi porodica moje žene.
Kad pozovu restoran da poruče hranu,
tek tada, dok su na vezi sa restoranom,
pitaju sve ostale šta žele da jedu.
Diskretno će kritikovati restoran dok su na vezi sa restoranom.
„Hoćemo li knedle?”
A neko kaže: „Ne, knedle su im gnjecave.”
„Nećemo da poručimo knedle.”
Porodica moje žene je jevrejska, što nisam još rekao,
ali zapravo jesam.
Ako postoji nešto oko čega se Jevreji slažu,
voleo bih da znam šta je to.
Zaista želim da naglasim da su sve ove šale prosemitske.
Volim svoju ženu Jevrejku.
Volim svoju decu Jevreje.
Tašta i tast su fenomenalni.
Najbolje u vezi sa mojom tazbinom je što ih lako možete naći.
Ako ih ikada tražite,
naći ćete ih u svakom prokletom segmentu mog života.
„Kuc kuc.”
Bliži nam se težak razgovor sa našom decom
jer su baba i deda moje žene preživeli holokaust.
Svesni smo da ćemo jednog dana morati o tome da pričamo sa njima.
Problem sa decom je što postavljaju pitanja
pre nego što imate spremne odgovore,
a oni na vas vrše pritisak.
Pre neki dan,
moja žena kaže našem sinu:
„Imaš sreće što imaš babe i dede,
tvoja baka nije upoznala ni babe ni dede.”
Kad je pitao zašto, ona je rekla da su stradali u ratu.
Pitao je: „Jesu li bili vojnici?”
A ona kaže: „Nije svako vojnik ko strada u ratu.”
Nakon kratke pauze, pitao je:
„Jesu li bili bubnjari?”
Video je sliku iz Američkog rata za nezavisnost.
I veoma je mudro zaključio,
pošto su vojnici očigledno u ozbiljnoj opasnosti,
ti bubnjari napred stradaju.
Rat za nezavisnost je loš trenutak da budete dobri u sviranju bubnjeva.
Možda najgori trenutak ikada.
Kad ste čuli da su tražili bubnjare,
sigurno ste pomislili kako je to super.
„Ne moramo u borbu. Vežbaćemo pozadi za koncert.
A kad preživeli dođu, održaćemo svirku za njih.”
Sigurno su se grabili da budu bubnjari.
Kad su im rekli da stanu napred,
oni su pitali: „Napred?”
Rekli su: „Da, bićeš ti, još jedan bubnjar
i tip sa flautom.” Flautista:
„Ovo je pikolo flauta.” Oni: „Ne sada.”
Moja žena kaže da treba da se okrenem judaizmu.
Njen argument je što svi već misle da sam Jevrejin.
U redu. Ja sam četvrtinu Jevrejin.
Svakog Jevrejina koga sam upoznao kaže: „Ti si Jevrejin?”
Takođe sam četvrtinu Šveđanin. Nijedan Šveđanin mi ne reče...
Tako oni govore.
Neću se zbog toga izvinjavati.
Zašto bi me „Mapet šou” lagao?
Tako Šveđani govore, a ovako laboratorijski pomoćnici...
Nedavno sam saznao nešto o svom poreklu
jer sam nastupao u seriji na PBS-u koja se zove „Finding Your Roots”
sa profesorom Henrijem Luisom Gejtsom. Odlična serija.
On je sjajan čovek.
Saznao sam nešto novo
o svom poreklu.
Saznam da su mi preci bili litvanski Jevreji.
Litvanski Jevreji poznati po izjavi:
„Moramo da se čistimo iz Litvanije.”
Ali nisam bio pogodan za seriju „Finding Your Roots”
jer mene nije lako šokirati ili impresionirati.
U toj emisiji je najvažnije, kad ti otkriju neke podatke
o tvom poreklu, da budeš šokiran i impresioniran.
A pošto mene nije lako šokirati,
epizoda je bila loša.
Na primer, Henri Luis Gejts me je pogledao i rekao:
„Pronašli smo jednog od tvojih predaka iz 1650. godine.
Pronašli smo njegovo ime zapisano u gradskom registru
iz 1650. godine.”
„Kako se osećaš povodom toga?”
„Znajući da smo pronašli tvog pretka
iz 1650. godine?”
Jedino što sam rekao je: „Znao sam da potičem od ljudske rase.”
Nije baš ni mislio da je moja
čukunbaba bila sirena.
Jednom me je šokirao, ali slučajno.
Sedite naspram njega, između vas je sto,
a na stolu je velika knjiga puna podataka.
On započinje priču.
I kad započne priču,
traži od vas da okrenete stranu i da otkrijete podatak.
U jednom momentu mi je rekao:
„Ti si izvođač.” A ja kažem: „Jesam.”
„Da li je još neko u tvojoj familiji izvođač?”
Rekoh: „Ne znam nikoga u mojoj familiji
da je izvođač".
On kaže: „Okreni stranu.”
„Mislim da je baš super ono što ćeš videti.”
Okrenuo sam stranu i video čitulju
o mom pradedi koji je izvršio samoubistvo.
A Henri pita: „Šta piše?”
Ja kažem:
„Moj pradeda je izgleda izvršio samoubistvo.”
A Henri Luis Gejts
me je samo pogledao i rekao: „Greška. Izvini.”
„Ovo ćemo izbaciti.”
A zatim je rekao: „Okreni drugu stranu.”
Okrenuo sam i rekao: „Moj deda učestvovao je u školskoj predstavi.”
Rekao je: „Baš kul, zar ne?” A ja rekoh: „Henri...
ne možeš da se oporaviš od slučajnog pokazivanja čitulje samoubice.”
Kao da mađioničar pita: „Je l' ovo ta karta?”
A ti: „To je tvoj đoka.”
„Joj, jebiga, sranje.”
„To je tvoja karta?”
„Tvoja karta je devet pik?”
„Još misliš na sliku đoke?”
„Da.”
„Da, čoveče.”
Ovo je doba večeri kad mnogi komičari
počinju da pričaju protiv trans osoba.
Sada vam kažem da ja nemam šta da kažem protiv trans osoba.
Gajim ljubav i poštovanje prema trans zajednici.
Uvek me nervira kad ljudi to predstave
kao da im je neprijatno kad neko promeni pol,
kad pričaju da sada moraju da nauče novo ime,
da menjaju ličnu zamenicu ili da menjaju ime
u adresaru.
Budimo iskreni na trenutak.
Šta bi za vas bilo teže?
Da neka osoba koju poznajete odluči da promeni pol
ili da neko koga poznajete odluči
da od sutra postane vegan?
Šta vam sutra više otežava život?
Pre pet godina, moj brat je odlučio da bude vegan.
Proveo sam mnoge praznike sa njim
i sto posto bih više voleo da moj sledeći Dan zahvalnosti
počne ulaskom mog oca koji kaže: „Sada sam žensko,”
nego da provedem još jedan Dan zahvalnosti
gde me brat zapitkuje: „Ima li ovde putera?”
Ja kažem: „Svuda ima prokletog putera.”
To je smisao Dana zahvalnosti. Butera ima svuda.
Tako je Dan zahvalnosti počeo. Starosedeoci su rekli:
„Ovo je muruz.” A doseljenici su rekli:
„Namazaćemo ga puterom i zvati ga kukuruz.”
Starosedeoci su rekli: „Bože, ovako je mnogo bolje.
Kako da vam se odužimo?” Doseljenici su rekli:
„Imamo ideju, ali vam nećemo još reći.”
„Beli čovek.”
Moj odlučni brat neće da jede med.
Moj brat kaže da se vegani koji jedu med zovu pčelgani.
Saznao sam da ne jede med
kad je jednog dana bio kod mene
i ja sam mu bacio granola tablu,
jer mi se činilo da umire od gladi.
Uzeo je i počeo da čita etiketu.
Kad bi postojala oznaka za veganizam,
to treba da bude neko u vašem domu ko čita etiketu.
„Pronašao sam problem.”
Voleo bih da mogu da budem vegan.
Svi argumenti za veganstvo su dobri.
Dobro je za ekologiju i humanije je.
A sada ću vam dati najbolji argument.
Moj brat izgleda mnogo zdravije od mene.
Kad biste nas obojicu zajedno videli na slici,
juče biste odustali od mesa.
On sija kao sunce, a pored njega
ja izgledam kao tip koji drži fenjer na pramcu trajekta. Ovako.
„Magla je gusta, ali proći ćemo!”
Već sam pomenuo svoju taštu i tasta i želeo bih da posvetim
posebnu pažnju svojoj predivnoj tašti.
Zaista imam najdivniju taštu na svetu.
Kod nje najviše volim
što se ponekad
slaže sa mnom da je moja žena teška.
Ponekad se moja žena i ja svađamo pred taštom
i ona me samo pogleda
sa druge strane sobe pogledom koji govori: „Izvini”.
To mora biti neverbalno.
Za mene to ima vrednost samo ako je to neverbalno priznanje
ponašanja moje žene.
Ako kaže nešto u moju korist,
to je za mene katastrofa.
Svako ko je u braku zna da je uvek lakše
složiti se sa suprugom kad se žali na nešto.
Bezbroj puta se desilo usred noći
pred spavanje, da moja žena kaže:
„Zamisli, mama kaže da treba da budem finija prema tebi?”
A moj jedini odgovor je: „Sram da je bude!”
„Neka ona gleda svoja posla.”
Zaista imam okrutnu ženu.
Ljudi...
Ali samo prema meni. Okrutna je prema meni, a prema deci je divna.
Bolje tako nego da je obratno.
Kad bi bila fina prema meni,
a okrutna prema deci, moj život bi bio košmar.
Čim uđem, odmah bi došli i rekli:
„Moraš da intervenišeš. Mi smo i tvoja deca.”
Ja bih rekao: „Bez priče sa mnom. Neću da ona zna da smo drugari.”
Ovo nije napad na moju ženu,
već odbrana njene okrutnosti.
Moja žena naporno radi. Ima troje dece.
Iscrpljena je. Radi puno radno vreme.
Ona je advokatica.
Član je Njujorške advokatske komore. Sjajna žena.
Njujorške, one najteže.
One čiji je član bio Đulijani.
Razumem je. Umorna je i veoma strpljiva sa decom.
Mora nekad da se iskali na meni, a ja to i zaslužujem.
Umem da budem iritantan. Evo nešto što ja radim.
Nešto što radim i što zaslužuje njenu okrutnost.
Imamo troje dece, a još uvek ne znam da sklopim kolica.
Pojma nemam. Buljim u kolica kao pas kome ste rekli da kreira model od papira.
Nemam pojma da sklopim kolica.
Malo ih pomeram, malo ih protresem.
Evo jednog pitanja za žene.
Dok gledate muža kako sklapa kolica, jeste li se ikada zapitale:
„Kako sam mogla da pomislim
da ovaj čovek može da me seksualno zadovolji?”
Dok on kaže: „Mislim da uspevam.”
„Skoro sam gotov.” A vi: „Postoji dugme.”
On kaže: „Ne, mislim da je skoro gotovo.”
„Samo da gurnem još par puta.”
Čućete nešto srceparajuće.
Kad je moja žena prvi put čula da pričam tu šalu,
umrla je od smeha.
Smejala se do bola.
Vikala je iz publike: „Tako je, brate!”
„Nastavi!”
Ne mogu da kažem da je moja žena savršena.
Voleo bih da promeni neke osobine.
Kad bih nešto menjao,
pokušao bih da poboljšam njene govorne veštine.
Moja žena mi stalno govori nešto važno
kad mi okrene leđa ili dok izlazi iz sobe.
I uopšte ne podiže glas.
Ovako kaže: „Danas su dolazili
iz toplane. Kažu da ima toksičnih...”
Uvek se svađamo kad mi kaže ovako:
„Ne zaboravi da za sat vremena imamo zakazanu večeru.”
„Kad si mi to rekla?”
Ona kaže: „U ponedeljak sam ti šapnula u poštansko sanduče.”
Još nešto bih promenio kod svoje žene, a to je njen izbor kofeinskog napitka.
Moja žena uvek izabere da pije mača late.
Ako ne znate šta je to, reći ću vam šta nije.
Nije dostupno u kafićima u koje idete.
Nepristojno je to tražiti kad neko kaže:
„Idemo po kafu. Šta želiš?” Kao da nekome kažete:
„Poručićemo picu. A šta bi ti?”
A taj kaže: „Kiš loren.”
„Nemaju to.” „Ne boli da pitam.”
Boli, neću da misle da sam ludak.
Mislim da moja žena voli mača late jer toga nema svuda.
To sam rekao
jer je jezik ljubavi moje žene činjenje usluga.
Znate li koncept jezika ljubavi?
Objasniću koncept jezika ljubavi za one koji ne znaju.
Postoji pet jezika ljubavi. Tako se ljudima iskazuje ljubav.
Postoji činjenje usluga, dodir, kvalitetno vreme, pokloni
i reči ohrabrenja.
Ne znam ko je sastavio taj spisak.
Znam samo da je njihov jezik ljubavi definitivno činjenje usluga.
Ovo je najveća prevara ikada da se činjenje usluga
stavi na isti spisak sa preostala četiri razumna načina.
Ovako to izgleda ako je vaš jezik dodir, a jezik vaše žene činjenje usluga.
Kad dođem kući, želim zagrljaj.
„Treba da popraviš bojler.”
Kvalitetno vreme: „Hoćemo u šetnju?”
„Kad očistiš oluk.”
Kao da lojalti program aviokompanije kaže: „Imamo zlatni, srebrni i platinum nivo,
a kad sletimo, vi čistite avion.”
Sve ovo što pričam veoma dobro pokazuje
koliko je teško biti u braku sa komičarom.
Samo želim da vam svima kažem
šta mislim o svom braku.
Da, teško je
biti u braku sa komičarom.
Takođe je veoma teško biti komičar koji je u braku.
Kad ste u braku
i kad dođe do svađe,
treba uvek reći nešto
što će veoma brzo da primiri situaciju.
Ali ako ste komičar,
neće ti to prvo pasti na pamet.
Ako ste komičar koji se našao usred svađe, prvo pomislite:
„Mogu da kažem nešto smešno što će pogoršati situaciju.”
Daću vam skorašnji primer. Moji sinovi vole superheroje.
Neprestano me zapitkuju o njima.
Pitaju: „Da li bi pobedio Betmen ili Spajdermen?'”
„Ko je jači, Hulk ili Tor?”
Pre neki dan pitaju da li je brži Supermen ili Fleš.
To je staro i večno pitanje.
Bio sam ponosan što to pitaju.
Rekao sam: „Proveriću na Jutjubu.”
Videli smo klip od tri minuta
iz „Lige pravde" gde se trkaju Supermen i Fleš.
Rekao sam: „Hajdemo da gledamo.”
Poenta ove priče je da
naša deca nisu često pred ekranom.
Ne kažem da to znači da smo bolji roditelji od vas.
Samo mislim da će naša deca ispasti bolja od vaše.
Deca mi sede u krilu, držim telefon
i gledamo Supermena i Fleša.
Ulazi moja žena i pita: „Šta radite?”
Kažem: „Gledamo trku Supermena i Fleša.”
A ona pita: „Crtani film?”
Nisam mogao da izdržim i rekao sam: „Ne, stvarni ljudi.”
„Zar nije ludo? Našli su stvarne ljude.”
„Nisu ni pokušavali da ih traže.”
„Dok je ekipa snimala dokumentarac u pustinji,
videli su nešto plavo i crveno
i shvatili da su to...” Tada je napustila sobu.
Izašla je govoreći:
„A mama kaže da budem fina prema ovom...”
Evo još jednog nedavnog primera.
Išli smo na odmor.
Napuštali smo Njujork i prolazili smo sigurnosnu kontrolu.
Pronašli su humus u ručnom prtljagu moje žene.
Izvadili su i rekli da ne može sa humusom u avion.
A moja žena je rekla: „Već sam unosila humus u avion.”
Ta izjava ih je ubedila mnogo manje nego što je mislila.
Pošto su joj odgovorili: „Ne može sa humusom u avion.”
A moja žena kaže: „Ali to nije tečno.”
A oni odgovore: „Ali nije ni čvrsto.”
Zamislite, ispostavlja se da u ovakvim situacijama odlučuje kontrolor.
Ja sam bio na strani svoje žene.
Zar ne unose svi humus u avion?
Zašto samo njoj ne bi dozvolili?
Ovih dana kad ulazite u avion
vidite da svi nose pet, sedam posuda sa humusom.
Ali uzeli su joj humus.
Dok smo hodali, ona mi uznemireno kaže:
„Možeš li da veruješ?”
Rekoh da ne mogu. Ali nisam rekao šta ne mogu da verujem.
Bio sam iskren, a nisam rekao istinu.
Tu se ova priča završava. Ali treba da se vratimo u Njujork.
Kad smo se vraćali, na putu do aerodroma
moja žena je ušla u prodavnicu i kupila humus.
Isto pakovanje, možda malo veće.
I opet su ga pronašli.
Sada su našli u kesi iz prodavnice,
što se sada već može nazvati provociranjem.
Izvadili su humus
i rekli joj: „Ne možete sa humusom u avion.”
A ona je odgovorila: „Već sam unosila humus u avion.”
Vrlo ležerno zanemarujući šta se dogodilo nedavno.
Humus su joj ipak oduzeli.
Zatim smo prošli kontrolu, hodali smo,
ona sva nervozna, a ja sam znao da treba da ćutim.
Znao sam da je najbolje da držim jezik za zubima,
ali nisam mogao da se suzdržim,
nasmešio sam joj se i rekao: „Uspećeš sledeći put.”
Inače, ona je večeras sa nama.
Ona nije ovde.
Jeste li ludi?
Ovde je i ispričaću priču o humusu
koju od tada nismo pomenuli.
Reći ću vam nešto. Poznajem svoju ženu.
Ona je čvrsta žena.
Odlučna i uporna.
Sledeći put će uneti humus u avion.
Verujem u nju.
Verujem da će uspeti da unese humus.
Otići će na aerodrom, otvoriće ručni prtljag
i izvadiće kesu sa leblebijama i avan sa tučkom.
Pogledaće kontrolora i reći će mu:
„Mislim da je ovde sve legalno i regularno.”
Oni će samo klimnuti glavom, svesni da su izgubili.
Zatim će svi kontrolori, iz poštovanja prema njenoj pobedi,
da se poređaju kako bi napravili prolaz za nju.
Podići će palice za detektovanje metala kao mačeve.
Ona će proći kroz aerodrom ispod tih palica,
dok putnici uzvikuju njeno ime
i bacaju čips ispred nje kao latice ruže.
Zatim će ući u avion, svi ćemo sesti,
ona će pripremiti svoju smesu
i pitaće decu: „Ko želi humus?”
Svi će odgovoriti: „Mrzimo humus.”
Kaže se: „Ne sviđa nam se humus.”
Moja deca nisu nikada gledala moj nastup, ali sam ih nedavno doveo na jedan nastup
jer smo slavili desetogodišnjicu
i Džo Bajden bio je prisutan.
Hvala.
Pošto je bio prisutan predsednik, pomislio sam
da moja deca neće ponovo
imati priliku da ga upoznaju.
Možda neću ni želeti da upoznaju sledećeg.
Pomislio sam:
„Dovešću decu da upoznaju predsednika.”
Najzanimljivije kod upoznavanja predsednika
nije predsednikovo ponašanje, već pojedinačno ponašanje moje dece
koje je različito i opisuje njih.
Najpre, moj stariji sin.
On je najslađi dečko na svetu.
Uvek se trudi, kao i većina starije braće.
Pokušava da bude što bolji.
Izabrao je šta će da obuče,
lepo se obukao, kao da ide na slikanje.
Ušao je i rekao: „Dobar dan, gospodine predsedniče,
ja sam Eš, drago mi je.” I bio sam ponosan.
Srce mi je bilo puno zbog načina na koji se pozdravio.
Sada moj drugi sin.
Onaj što je rođen u hodniku zgrade.
On se ponašao kao i svaki dan.
Ne mogu...
Ne mogu to da objasnim.
Ali iako ga ne poznajete,
da ste ga tada videli,
znali biste da je iz hodnika.
I on je sam izabrao odeću.
Nosio je jaknu mašinovođe i naočare Rej Ban.
I bukvalno je igrao po prostoriji.
Dok je igrao,
moj stariji sin se postideo i stegao je pesnicu.
Setio se da sam mu tog jutra
rekao da ima lep rukopis i spustio je ruku.
Moj mlađi sin igra i počinje da peva.
„Džo Bajden, Džo Bajden.”
Prilazi mu i vikne mu u lice:
„Ti si moj omiljeni predsednik!”
Džo Bajden je bio zapanjen.
Verovatno Džo Bajden nije omiljeni predsednik Džoa Bajdena.
Pogledom me je pitao: „Zar ne zna za Obamu?”
„Ako mu se ja sviđam, Obamu bi obožavao.”
A najbolja je bila moja ćerka Adi koja ima dve i po godine.
Predsednik je bio neverovatan sa njom.
Bilo je prelepo videti njegovu ljubaznost.
Seo je na kauč kako bi bili iste visine.
Ona je prišla, on je stavio ruku u torbu
i izvadio je plišanog psa,
kao iz Bele kuće.
Nije znao da sam u januaru već bio u Beloj kući
i da sam tada dobio tri takva psa.
Dao sam ih deci.
Zario je ruku u torbu
i pružio to Adi, a onda je rekao kao...
Rekao je: „Ovo je za tebe.”
Pogledala je u poklon,
zatim u njega i rekla: „To već imam.”
On kaže: „Imaš ovakvog?” A ona: „Imam istog takvog kod kuće.”
Gleda on i kaže:
„Želiš li još jednog?” A ona: „Ne.”
Bio sam veoma zabrinut ceo dan zbog njihove komunikacije
jer je moja ćerka veliki obožavalac Trampa.
Ne oko društvenih pitanja, već u vezi sa porezom.
Ona je NATO, smatra da članice ne daju dovoljno.
Ako je vidiš, ne ulaziš u to sa njom.
Imam čudnu situaciju. Odrastao sam u predgrađu.
Uvek sam želeo da živim u centru Njujorka.
A moja deca žive u centru Njujorka,
a žele da žive u predgrađu.
Moji roditelji žive u kući u kojoj sam odrastao,
u jednom predgrađu u Nju Hempširu.
Kad god odemo tamo, moja deca kažu:
„Kad ćeš imati dovoljno novca da kupiš ovakvu kuću?”
Mi živimo u Njujorku,
a u Njujorku je za decu sve besmisleno.
Sve što je u Njujorku privlačno, njima nije.
Nikada neće reći: „Baka i deka imaju dvorište i baštu,
ali mi možemo da idemo pešice do pozorišta.”
Živim u jednom fensi stanu.
Ko je živeo u Njujorku, reći će: „Lep stan.”
Ko živi negde drugde, reći će: „Valjda je lep.”
Evo nekih karakteristika
mog skupog stana u Njujorku.
Nikada nije potpuni mrak.
Nikada nije potpuno tiho.
Živimo blizu univerziteta,
tako da svake noći, u jedan ujutru,
čujete nekoga da viče:
„Krista kaže da ćemo se tamo naći.”
Taj kome viču šta je Krista rekla,
prvi put ne čuje i kaže:
„Krista nije sa nama.”
A onda ona prva osoba kaže:
„Ne, Krista kaže da se tamo nađemo.”
Jedva se uzdržavam da otvorim prozor i kažem:
„Ljudi, Krista je mrtva.”
„Krista je umrla. Tužno, ali je mrtva.”
Imamo li grejanje u stanu?
Da, imamo radijatore.
Toliko su vrući, da kad ih dotakneš,
ne opečeš se, već umreš.
Podsećaju na lavu.
Barem mislim.
Naši radijatori su navodno tipični za predratne zgrade.
Ali ne znam na koji rat se misli.
To nije jedino što je predratno u našoj zgradi.
Imamo mi i komšinicu na spratu
koja pamti ukidanje Pruske.
Kao Pruska nakon Drugog svetskog rata, ni ona nema granice.
Pre nekoliko dana pokušavao sam da pošaljem sina u školu,
doveo sam ga do hodnika,
a on je imao jedno od onih teških dečijih jutara.
Doveo sam ga do hodnika, a on se nekako izmigoljio
iz mojih ruku i pobegao u stan.
Jurio sam ga noseći njegove cipele
i ostavio otvorena vrata.
Najzad sam ga strpao u stolicu
i pokušao da ga obujem. Bio sam nervozan, on je plakao.
Baš nam je jutro bilo loše. Odjednom čujemo:
Tiho mala bebo.
Ne reci ni reč.
Okrenuli smo se
i naša komšinica je ušla kroz otvorena vrata
u naš stan, u spavaćici
čiju boju bih opisao kao viktorijansko priviđenje.
Duh žene koja se utopila u gradskom bunaru.
Bila je kod kuće, čula je dečiji plač i pomislila je:
„Znam šta umiruje decu.”
„Uklete dečije pesme koje pevaju u trejlerima horor filmova.”
Ova priča se srećno završila
i to vam kažem za kraj.
U trenutku kad je komšinica ušla,
moj sin i ja smo se pogledali.
I shvatio sam da misli
isto što i ja, jer je pogledao nju,
zatim je pogledao mene i rekao: „Jebote!”
A ja sam mu rekao: „Upravo si platio studije, druže.”
Mnogo hvala, Čikago! Prijatno veče.
Prevod titlova: Dejan Jabucanin