Downloaded from YTS.MX
Kā klājas, Čikāga?
Official YIFY movies site: YTS.MX
Kā klājas, Vic Theater?
Ir brīnišķīgi šovakar būt kopā ar jums.
Ir brīnišķīgi būt ar jums.
Draugi, ķeršos uzreiz pie lietas.
SETS MAIERSS TĒTIS PUSGAITĀ
Man ir pašvērtējuma krīze.
Man ir pašvērtējuma krīze, jo mans sešgadnieks
pēdējā laikā sāka teikt ko tādu,
kas ir smieklīgāks par visiem jokiem, ko esmu uzrakstījis gada laikā.
Kad mans sešgadnieks grib čurāt, viņš saka: "Gribu čurāt."
Kad sešgadnieks grib kakāt, viņš iečukst man ausī:
"Man ir brūns noslēpums."
Perfekti, bez komentāriem.
Jo kas vēl tas varētu būt?
"Man ir brūns noslēpums." Minēšu, tu gribi kakāt?
Nē. "Mamma guļ ar UPS džeku."
Saprotiet, tas ir lieliski,
kad esat vecāks, un bērns pasaka ko smieklīgu.
Vēl jo labāk, ja esat komiķis, jo tad, kad viņš to pateica,
nespēju sagaidīt, kad varēšu to pastāstīt jums.
Jo lieta tāda,
ka svarīgākais man ir, lai bērni ir laimīgi,
bet man arī patīk viņus izmantot.
Vienkārši sakot,
gribu, lai viņi ir apmierināti,
bet vēlos, lai viņi arī veidotu saturu.
Man bija priekšnesums "Priekštelpas bērns", jo mans otrais... Paldies.
Mans otrais piedzima mūsu ēkas priekštelpā.
Tas bija neticams stāsts.
Bet, vēl svarīgāk,
vai zināt, kā tas skan, kad esat komiķis
un jūsu bērns ir piedzimis dzīvokļu ēkas priekštelpā?
Ka-čing!
Cik man zināms,
"Priekštelpas bērns" ir apmaksājis sev koledžu.
Brūnais noslēpums ir ceļā.
Ar to nepietiks četriem gadiem akreditētā universitātē,
bet pāris semestriem Devrī būs gana.
Šovakar daudz runāšu par bērniem,
un es saprotu, ka ne visi šeit ir vecāki.
Mums ir jums sagatavota forša mierinājuma balva.
Vakara beigās jums
būs iespēja atgriezties mājās, kurās nav sasodīto bērnu.
Un tas...
ir diezgan forši.
Jūs varat noskatīties veselu seriālu bez pārtraukuma.
Seriālu skatīšanās.
Mēs ar sievu esam tik noguruši.
Mēs nenoskatāmies seriālus vienā vakarā,
es teiktu, ka mēs skatāmies TV mikrodevās.
Vienā reizē skatāmies desmit minūtes no vienas sērijas.
Mana sieva aizmieg pēc pirmajām piecām minūtēm,
bet es nedrīkstu to izslēgt,
jo pēkšņais skaļuma samazinājums viņu pamodinās.
Tāpēc man ir pakāpeniski jāsamazina skaļums,
turpinot skatīties, kā varoņi kļūst aizvien klusāki un klusāki,
un tā, manuprāt, ir, kad skaties TV un tev ir sirdslēkme.
Un tad...
nākamreiz man ir jāatgriežas un jāskatās šīs 5 minūtes vēlreiz.
Sāku ar tām. Faktiski, es saku to,
lai mēs noskatītos vienu sēriju, mums vajadzīgi trīs līdz trīsarpus mēneši.
Es runāšu par saviem bērniem,
tāpēc man būtu jāpasaka viņu vārdi.
Manus bērnus sauc Ašs, Aksels un Adija,
un paši par sevi tie ir lieliski vārdi.
Kopā tie ir katastrofa.
Tā ir tik dīvaina, ļauna lieta, ko nodarīt vecvecākiem,
atvest viņiem bērnus un teikt: "Jūsu mazbērni...E, A, A."
Viņi vienkārši...
Veciem ļaudīm vajag vārdus,
kas izklausās pavisam citādi izrunājot.
Tāpēc Lipitors nerīmējas ar arsēnu.
Ir nepieciešams...
drošības buferis.
Neteikšu, kas izdomāja nosaukt visus trīs bērnus vārdos uz “A”.
Pateikšu tikai, ka mani sauc Sets un sievu sauc Aleksī.
Bieži cilvēki saka: "O, Aleksī,
tu noteikti jauc viņas vārdu ar bērnu vārdiem,
jo tas sākas ar A." Tā nav.
Es teiktu, ka grūtākais,
ja tavu sievu sauc Aleksī,
ir tas, cik bieži Alexa domā, ka runāju ar viņu.
Vēl sliktāk ir tas,
ka uzrunāju sievu vārdā tikai, kad mēs strīdamies,
un es esmu pasīvi agresīvs,
kas nozīmē, ka Alexa bieži saka tādas lietas kā:
"Piedod, es nesaprotu, ko domāji, sakot: "visi nav tik ideāli kā tu"."
Es audzinu bērnus Ņujorkā.
Dievinu audzināt bērnus Ņujorkā.
Viena lieta, protams,
kad audzini bērnus Ņujorkā vai kādā citā pilsētā,
ir tā, ka tev visu laiku ir jādomā par drošību.
Katru dienu pavadu puikas uz skolu. Jau ļoti agrā vecumā
mēs izdomājām vienu lietu, kad šķērsojām ielu.
Mēs piegājām pie apmales un skatījāmies uz luksoforu,
un, ja plauksta bija sarkana,
mēs visi trīs teicām:
"Sarkana plauksta," un apstājāmies.
Ja tas bija zaļš cilvēks, mēs visi trīs teicām:
"Zaļš cilvēks," un šķērsojām ielu.
Un man tas patika,
un puikas tas uzjautrināja,
un garāmgājējiem patika visa šī izrāde.
Un tas bija lieliski.
Kādu dienu sieva bija kopā ar mums,
viņa paskatījās uz luksoforu un teica:
"Tas īstenībā ir vairāk balts nekā zaļš."
Un es teicu: "Jā...
Nezinu, cik labi es justos,
ja mēs ar puikām pasludinātu, ka baltādains vīrietis...
šķērso ielu."
Vēl ļaunāk ir tas,
ka mani puikas iet un saka šādi:
"Baltais cilvēks!"
"Dodiet ceļu baltajam cilvēkam!"
"Autobraucēji un velosipēdisti, uzmanieties!"
"Uz galvenā ceļa ir baltais cilvēks."
"Mums ir tiesības uz drošu ceļa šķērsošanu."
Es raksturotu vecāku būšanu
kā nepārtrauktu savas patiesās būtības apspiešanu.
Lūk, labs piemērs.
Kad esi vecāks,
tev visu laiku jāpiedomā, ko tu runā, un es tā daru.
Ļoti cenšos piedomāt, ko runāju bērnu klātbūtnē.
Tomēr, ņemot to vērā,
reizēm netieku pietiekami novērtēts
par vārdu, ko sākotnēji gribēju teikt.
Piemēram, vienu dienu biju virtuvē,
un bērni bija netālu, un es noliku roku uz plīts,
apdedzinājos un teicu: "Velns parāvis!"
Sieva paskatījās, it kā sakot, ka man ir vairāk jāpacenšas.
Un es tam piekrītu. Bet tajā pašā laikā,
es vēlējos sasaukt visu ģimeni un pateikt:
"Zinājāt, ka tētis gribēja pateikt "mātes drāzējs", ja?"
Un, kad ir sagatavots "mātes drāzējs",
grūti nomest ātrumu līdz "piķis".
Tas nav iespējams.
Es savā vecumā sabeigtu muguru, ja tā darītu.
Ja redzat, ka tētim ir kakla turētājs,
ziniet, ka viņš gribēja kliegt "kuces dēls",
bet tā vietā pateica: "Sasafrasa!"
Nekad nesakiet sliktus vārdus bērnu priekšā, jo tad
jūsu laulātais jūs vainos katru reizi,
kad bērni to teiks, līdz pat mūža galam.
Taču labi, ka pēc tā, kā bērns saka vārdu,
varat pateikt, kur viņš to iemācījās.
Piemēram, var pateikt,
kad bērns ir iemācījies slikto vārdu skolā.
Piemēram, viens mūsu bērns pārnāca mājās
un izdejoja cauri dzīvojamai istabai:
"Sūds, sūds, sūds, sūds, sūds, sūds, sūds, sūds, sūds."
Sieva paskatījās uz mani, it kā es būtu vainīgs.
Un es teicu: "Tas nav no manis!"
Es nekad neesmu sasitis pirkstu un pēc tam
spārdījis bumbu pa istabu.
Un tikpat vienkārši var pateikt, ja vārdu iemācījās no tevis.
Nesen mans dēls būvēja Lego konstruktoru
uz ēdamistabas galda, un tas sabruka.
Kad tas sabruka, viņš teica:
"Piedrāzt to."
Es padomāju: "Tas esmu es. Tas ir no manis."
"Izskatījās precīzi pēc manis."
"Tas bija kā skatīties spogulī."
Ne tikai rupjības ir nepatīkamas
no bērnu mutēm.
Ir vārdi, kurus mēs aizliedzam saviem bērniem teikt.
"Pretīgi" ir vārds, ko lūdzam viņiem neteikt.
"Stulbs" arī ir aizliegts. "Nesaki tā."
Svarīgākais ir "ienīst".
Bērni visu dienu runā par to, kā viņi kaut ko ienīst,
un mēs sakām: "Nesaki tā."
"Saki, ka nepatīk, saki, ka nerūp."
Ir apnicis mēģināt to iedzīt viņu pauros.
Nesen viens no puikām ieskrēja guļamistabā un teica:
"Tēti, zini, ko es ienīstu?"
Teicu: "Draudziņ, mēs nesakām ienīst,
sakām, ka nepatīk, sakām, ka nerūp."
Redzēju, ka viņš kļuva nelaimīgs, jautāju: "Ko gribēji teikt?"
"Gribēju teikt, ka ienīstu puisi, kas nogalināja Mārtinu L. Kingu."
Un tad es uzreiz pateicu:
"Nē, nē, lūdzu, saki, ka ienīsti."
Galīgi negribu, lai bērns staigā pa pilsētu un saka:
"Zini, kas man nerūp?"
"Džeimss Ērls Rejs, viņš man negāja pie sirds."
"Atvainojiet, luksofors ir pārslēdzies."
"Baltais cilvēks!"
Nekad nespētu ienīst savus bērnus.
Es nekad nespētu ienīst savus bērnus.
Nekad nespētu ienīst savus bērnus.
Lai vai kā, domāju, ka ir veselīgi...
Domāju, ka ir veselīgi paturēt prātā trīs lietas,
kuras viņi tagad dara, ko ienīstu visvairāk.
Ienīstu, kā viņi met kauliņus.
Viņi nav spējīgi uzmest divus kauliņus uz galda.
Un, kad viņi sāk mest,
es viņiem saku: "Jūs metat pārāk stipri!"
Viņi jautā: "Kā spēlēt Monopolu?" Atbildu: "Šādi,
abi kauliņi uz galda, uzvarēji."
"Atcerieties, esam pie brokastu galda,
nevis kazino Bellagio."
Lūk, kā es spēlēju galda spēles ar bērniem.
Un tad, kad es tieku pie kauliņa, reizēm mirkli uzgaidu.
Jo viņi nezina, ka to noķēru.
Un ir vienkārši mierīgi pabūt zem dīvāna.
Nedaudz pakustinu kājas, lai viņi...
zina, ka esmu dzīvs.
Es te tikai atpūtīšos.
Ieskatīšos acīs zirneklim.
"Sveiks, draugs."
"Vai tev ir bērni?"
Ienīstu, kā viņi met kauliņus.
Ienīstu, kad viņi pamostas nakts vidū.
Maniem bērniem ir vecums, kad rādās murgi,
un, kad viņi redz murgus, viņi nāk uz mūsu istabu.
Kad viņi nāk pie mums,
mēs ar sievu zinām, ka viens no mums
nākamo stundu mēģinās viņus piedabūt aizmigt.
Man tas ir kļuvis tik traumatiski,
ka tad, kad dzirdu, kā nograb durvju rokturis,
es sāku domāt: "Varbūt paveiksies, un tas ir tikai laupītājs."
"Varbūt tas ir laupītājs, kas pieklājīgi nozags dārglietas...
un man nevajadzēs stundu kasīt viņam muguru."
Pagājušajā vasarā pieņēmu šausmīgu lēmumu.
Mans dēls redzēja murgu un nespēja aizmigt.
Teicu: "Kā būtu, ja es paberzētu tev muguru? Varbūt palīdzēs."
Un tagad viņam tik ļoti patīk muguras kasīšana,
ka viņš izdomā murgus.
Jo viņš nāk pie manis,
un viņš neizskatās kā pārbiedēts bērns.
Viņš saka: "Sliktas ziņas...
skeletvīrs atgriezies."
"Labā ziņa - es jau uzlocīju kreklu."
Man ir labs triks vecākiem,
kuriem ir bērns, kurš visu laiku lūdz paberzēt viņam muguru.
Paņemiet nedaudz līmlentes
un aizlīmējiet viņa muti.
Ienīstu, kā met kauliņus.
Ienīstu, ka viņi mani modina nakts vidū.
Trešajai lietai notupšos uz ceļa.
Ienīstu, cik daudz viņi runā par lavu.
Viņi runā par lavu visu laiku.
Es vainoju skolas. Saprotu,
gribat iemācīt zinātni maziem bērniem,
stāstīsiet par vulkāniem, stāstīsiet par lavu,
bet viņi nāk mājās ar jautājumiem par lavu,
un es neko nezinu par lavu.
Vienīgais, ko zinu par lavu - ja viņi to redzēs tuvumā,
esmu bijis slikts tēvs.
Esmu neskaitāmas reizes mēģinājis
novietot automašīnu ļoti šaurā vietā.
Un, skatoties atpakaļ, man virsū skatās divas dumjas sejas.
Un viņi saka: "Nomirsi, ja pieskarsies lavai?"
Nekad nespētu ienīst savus bērnus.
Nekad nespētu sāpināt savus bērnus.
Es nespētu sāpināt savus bērnus.
Es atzīstu, ka reizēm
novelku viņu džemperus tik ātri, cik vien spēju.
Ir garas dienas beigas, un viņi pat necenšas palīdzēt
man viņus izģērbt,
tāpēc es iegrābjos virskārtās, kas viņiem mugurā,
un rauju uz augšu,
jo, un man ir liels kauns to teikt,
šis brīdis dod man prieku. Kad tas aizķeras...
kad tas aizķeras šādi...
Kad izpildu "Mehānisko apelsīnu", lai bērni redzētu, ko man nodarījuši.
Tas nav uz visiem laikiem.
Tas vienmēr atgriežas vietā.
Varu teikt, ka viedoklis par gandrīz visu
mainās, kad parādās bērni.
Mani bērni ir astoņus, sešus un divus gadus veci.
Kaut kas, kas ir kļuvis ļoti biedējošs,
ir saņemt pa pastu ielūgumu uz kāzām.
Kad saņemam ielūgumu uz kāzām, var notikt viena no divām lietām.
Pirmā ir tāda, ka ielūgumā ir teikts:
"Lūdzam cilvēkus neņemt līdzi savus bērnus,"
un tas nozīmē, ka jāatrod bērniem aukle
uz vakaru vai visām brīvdienām. Tas ir slikti.
Bet sliktāk ir tad, ja rakstīts: "Ielūdzam visu jūsu ģimeni...
piedzīvot mūsu īpašo dienu."
Un ko tik muļķīgu uzrakstīt var tikai dumjš, neprecēts pāris,
kam tā šķiet laba doma.
Dumjš, neprecēts pāris bez bērniem domā, ka ir laba doma,
ka bērni piedalās tavā īpašajā dienā, jo viņi vēl nezina,
ka bērni sabojās jebkuru dienu, īpašu vai nē.
Kad esmu kāzās ar trīs maziem bērniem,
es ar šausmām gaidu brīdi,
kad man būs jāiziet uz deju grīdas,
jāpārtrauc tēva un meitas deja,
un jāsaka: "Piedodiet, ka traucēju,
apsveicu, viņa ir skaista līgava."
"Klau, mūsu bērni apēda kāzu torti,
nezinu, ko teikt,
bet tortes nav, zinu, tā ir ļoti dārga torte,
bet tā ir jūsu vaina, nevajadzēja mūs aicināt."
"Ja domājat, ka mani nesodīs,
mani sodīs, jo bērni apēda milzīgu torti,
kas nozīmē, ka viņi negulēs
un kakās visu rītu, bērni apēda torti."
"Paldies, ka likāt viņiem uzvilkt mazus smokingus."
"Jūs vēl to nezināt,
bet viņiem visvairāk patīk būt pie drēbnieka,
kad viņš tiem saka nekustēties, turot mutē adatas."
"Paldies jums par to."
"Paldies par mazajiem smokingiem. Vajadzēja nopirkt,
jo nedomāju, ka tas būtu lētāk,
nekā, cik sasodīti dārgi bija tos iznomāt."
"Labi, sieva ir mašīnā, gribēja, lai es atvados."
"Pasīvi agresīvi skatās tālrunī,
jo tieši pirms devās uz tualeti, viņa teica:
"Nelaid bērnus pie tortes." "Tieši tā arī notika,
tāpēc viņa nekad vairs ar mani nerunās,
bet gribu, lai esat mūžīgi precēti,
bet, ja jūs šķirsiet laulību,
es atbraukšu un pakakāšu jūsu mauriņā.
Paldies, arlabunakti. Skaista līgava."
Vai varam atzīt, ka vakcinācijas kartes rādīšana,
lai iekļūtu restorānā COVID laikā, faktiski,
nebija tāpat kā dzīvot Vācijā II pasaules karā?
Varam to tagad atzīt? Jo, draugi...
Katru reizi, kad man
bija jārāda vakcinācijas karte, lai iekļūtu restorānā
viesu sagaidītājs tik ļoti atvainojās.
Viņi teica: "Ļoti atvainojamies,
vai drīkstam ātri apskatīt vakcinācijas karti?"
"Varbūt jums ir vakcinācijas kartes bilde tālrunī,
vai varat nofotografēt manu vakcinācijas karti
un parādīt to man,
vai varat apliecināt, ka jūsu tālrunis var uzņemt bildes,
ar to pietiks, lai aizvestu jūs pie galdiņa."
Esmu redzējis filmas par Vāciju II pasaules kara laikā,
un es neatceros ne vienu reizi, kad Gestapo uzvestos šādi.
Neatceros nevienu ainu,
kur Gestapo izlauztu durvis un teiktu:
"Uzrādiet dokumentus,
un mēs ļoti atvainojamies."
"Jo mēs joprojām prasām parādīt dokumentus."
"Tas ļoti kaitina arī mūs."
"Jo šī daļa mums tiešām patīk vismazāk...
strādājot Gestapo."
"Mūsu priekšnieks ir tāds...
nacists."
Tas ir ļoti...
aizskarošs vācu akcents.
Tas ir komiski slikts vācu akcents.
Nesen uzstājos, un auditorijā bija viens vācietis,
kas pēc tam pienāca un teica:
"Bieži runājat ar vācu akcentu?"
Teicu: "Jā, man patīk runāt ar vācu akcentu uz skatuves."
Tad viņš teica: "Kā jūs justos, ja redzētu vācu komiķi,
kas runā ar amerikāņu akcentu?"
Es atbildēju: "Nekad neredzēšu vācu komiķi."
Kādiem notikumiem ir jānoiet greizi
manā dzīvē, lai es ienāktu klubā
un no skatuves skan: "Aplaudējiet Klausam!"
Un es padomātu: "Šo es gribu redzēt."
Tad es sēžu savā vietā, un pēkšņi viņš saka:
"Amerikāņi saka: gribu 20 vistas nagetus."
Un tad es saku: "Mēs tā nerunājam."
Pēc tās ļoti rupjās atbildes viņš mainīja taktiku un teica:
"Vai jūs runātu afrikāņu akcentā uz skatuves?"
Atbildēju: "Pasarg Dievs, nekad nerunātu afrikāņu akcentā uz skatuves."
Viņš jautāja: "Kur ir robeža?"
Atbildēju: "Kur ir robeža,
kādos akcentos drīkst runāt balts komiķis 2024. gadā?"
"Eiropas robežās."
Tā ir robeža. No Somijas līdz Itālijai, no Portugāles līdz Ukrainai.
Ar Turciju es nelekšos. Tāda ir robeža.
Un tad var būt veselīga komiķa karjera.
Parādīšu, kā tas strādā.
Atdarināšu zviedru, kas pasūta ēdienu pie ķīniešu viesmīļa.
"Jā, sveiki, vai jums šovakar ir nūdeles ar vistu?"
"Nē, beigušās."
Izvēlējos zviedru ar nodomu,
jo esmu pārliecināts, ka aizskarošs zviedru akcents nav iespējams,
un es to balstu faktā,
ka The Muppet Show netika atcelts.
Kāpēc tas tika atļauts?
Kāpēc zviedru pavārs neiebilda?
Tas... tā bērnībā bija
mana iepazīšanās ar zviedru tautu.
Domāju, ka viņi visi tā uzvedas.
Domāju, viņi ir muļķi, kas neprot apieties ar galda piederumiem.
Varat iedomāties, kā tas skanētu,
ja viņi tāpat izrīkotos ar pakistāņu šefpavāru?
Es to nedarīšu.
Bet vismaz es zinu, kā skan
1500 dibeni, kas vienlaicīgi aizveras.
Maniem bērniem ļoti paveicies.
Viņiem visiem ir četri vecvecāki viņu dzīvēs,
un viņi visu laiku tiekas klātienē,
bet vēl viņi tiekas arī FaceTime.
Viņi sarunājas katru dienu.
Tas ļoti atšķiras no tā, kā es runāju ar vecvecākiem.
Tētis man deva parunāt pa tālruni ar vecmāmiņu reizi gadā
kā nolaupītājs dotu runāt ķīlniekam...
pa tālruni ar policiju.
"Sasveicinies ar vecmāmiņu."
Saku: "Sveiki." Un viņš paķēra tālruni.
Teica: "Tagad zini, ka puika ir dzīvs."
"Ieliec 5 dolārus apsveikumu kartītē un atstāj to zem šosejas pārvada."
Dievinu, kad vecvecāki ir kopā ar bērniem.
Tas ir viens no īpašākajiem brīžiem dzīvē.
Man tas ļoti patīk.
Vienīgā problēma ir tāda,
ka taviem vecākiem vienmēr ir cits audzināšanas stils
no viņu laikiem,
kas atšķiras no tava pašreizējā audzināšanas stila.
Mans tētis bija tētis maziem bērniem ļoti sen,
bet viņš bija klasisks kliedzējs.
Mans tēvs kliedza uz mani un brāli, un mēs nebijām trīs brīdinājumu ģimene.
Bet viena brīdinājuma ģimene.
Ja neklausīji, viņš vienkārši deva virsū.
Un mums ir daudz modernāks, mierīgāks audzināšanas stils.
Nekad nekliedzam. Runājam tā... Kad viņi uzvedas slikti,
sakām: "Redzu, ka tagad esi bēdīgs."
"Un es negribu noniecināt jūtas, ko pašlaik izjūti...
lūdzu tevi tikt ar to galā saskaņā ar grafiku,
kas ir piemērots tavai dienas kārtībai."
"Atceroties pašu svarīgāko,
ka šī māja pieder tev tikpat ļoti, cik mums."
Un reizēm tētis atnāk ciemos un atgriežas vecajās sliedēs,
un saka, lai bērni beidz kaut ko darīt, viņi neklausa,
un tad viņš sāk kliegt.
Kad tēvs kliedz uz maniem bērniem, es uzreiz iejaucos.
Vienmēr saku: "Tēti, mēs tā nedarām. Mēs darām šādi."
"Es nekad negribētu noniecināt tavu viedokli
vai likt justies tev..."
Bet man jāatzīst, ka reizēm, kad tēvs kliedz uz bērniem,
es saku, lai beidz.
Bet manā galvā skan mazītiņa balstiņa,
kas vēlas kliegt: "Sadod viņiem, vecais!"
"Lai viņi saprot, cik labi viņi dzīvo!"
Jo man jāatzīst viena lieta.
Neesmu drošs, ka mūsu modernā audzināšana strādā.
Es ikdienā neredzu rezultātus.
Piemēram, mans astoņgadnieks iekoda sešgadniekam.
Vienkārši iekoda. Viņi pat necīnījās.
Ieraudzīja viņu, un es vēroju,
kā viņš padomā: "Tūlīt viņam iekodīšu."
Viņš bija kā robots: "Palaist košanas protokolu."
Viņš piegāja pie viņa un iekoda, un tad teica: "Es nekodu."
Teicu: "Paskaties uz zobu nospiedumiem."
"Varu aiznest tava brāļa roku pie ortodonta,
un viņš tev varētu uztaisīt kapes."
Biju tik dusmīgs. Sagrābu dēlu un teicu:
"Tev jāiet uz citu istabu."
Ievedu viņu istabā un aizcirtu durvis.
Mans plāns bija likt viņam
pavadīt 5 minūtes, domājot par savu slikto uzvedību.
Tikai 5 minūtes apdomāt viņa rīcības sekas.
Bet esmu moderns mīkstpēdiņš,
spēju izturēt tikai 2,5 minūtes un tad sāku domāt:
"Ak Dievs, viņam visu dzīvi būs jāiet uz terapiju."
"Tā ir trauma, no kuras viņš neatkopsies."
"Man jāiet un jāpasaka, ka viņš ir mans mazulis,
kuru vienmēr mīlēšu, neskatoties ne uz ko."
Atvēru durvis, domājot, ka viņš gulēs peļķē
istabas vidū, uz grīdas.
Taču viņš bija pārliecies pār palodzi,
skatoties uz pilsētu bez mazākajām rūpēm.
Izskatījās, ka viņš ir franču jaunā viļņa filmā.
Viņam tikai pietrūka berete un cigarete.
"Vai es viņam iekodu?"
"Varbūt."
"Bet dzīvē tu esi vai nu kodējs
vai sarūgtinātais."
Man ir teorija, draugi.
Šī teorija ir šāda.
Domāju, ka mani bērni...
kliegs uz saviem bērniem.
Domāju, ka tas pārlec paaudzi.
Un domāju, ka vakaros
mani puikas guļ savā divstāvu gultā un runā par to, sakot:
"Kad uzaugšu, es nekad nedarīšu tās neefektīvās muļķības kā tētis."
"Es kliegšu kā vectēvs."
Un otrs saka: "Jā, protams, es nebūšu beta mīkstais kā tētis."
"Noniecināt tavas jūtas? Maitasgabal, laiks pieaugt."
Sieva domā, ka pasaule mums palīdzēs būt labākiem vecākiem,
un viņa vienmēr man sūta Instagram mammu video,
kuros viņas dalās savā gudrībā.
Es domāju, ja video izskatās pārāk labi uztaisīts,
tad viņu bērni ir atšķirīgi no mūsējiem.
Ja viņām ieveidota frizūra un labs apgaismojums,
es domāju: "Tas nav domāts mums."
Un viņām bieži ir ļoti mīklaini padomi.
Sieva atsūtīja video, kurā sieviete ļoti mierīgi teica:
"Pozitīva atgriezeniskā saite bērniem ir ļoti svarīga."
"Ja no rīta pateiksiet bērnam, ka jums patīk viņa rokraksts,
iespēja, ka viņš vakarā iesitīs brālim, būs daudz mazāka."
Nezinu, vai tā ir taisnība,
jo atceros to, kad jau ir par vēlu.
Viņi var kauties stūrī,
un es saku: "Man patīk tavs rokraksts!"
Ir...
Ir Instagram mamma, kas man patīk, Instagram mammas stils.
Viņa knapi turas pie veselā saprāta
un filmē savu video
ar tālruni "Blēras raganas" stilā.
Un viņi slēpjas skapī, kamēr bērni viņus meklē.
Saka: "Sveiki, man nav daudz laika."
"Atradām veidu, kā dabūt flomāsteru nost no tapetēm."
"Jums ir... Ak nē, viņi mani atrada!"
Mēs ar sievu esam neticami tuvi ar mūsu vecākiem,
tā ir viena no pirmajām kopīgajām lietām.
Domājām, ja izveidosim savu ģimeni, varbūt mums būs bērni,
kas gribēs pavadīt ar mums tikpat daudz laika, kā mēs ar mūsu vecākiem.
Lai vai kā, mūsu ģimenēs ir atšķirības.
Piemēram, kad es augu,
noteikums pie vakariņu galda bija: "Nerunā, ja tevi neuzrunā."
"Ja tu runā, tad saki ko tādu, kas saistīts ar sarunu."
Un noteikti: "Nekad nerunā,
kamēr cilvēks, kas runā, nav pabeidzis runāt."
Taču manas sievas ģimenē noteikums bija:
"Tikko kas ienāk prātā, uzreiz to pasaki skaļi."
"Ideāli, ja sāc to teikt, pirms pabeidzi to domāt."
"Mēģini sadzirdēt domu ārpus galvas ar ausīm...
pašu pirmo reizi."
Vēl viena forša lieta, ko dara sievas ģimene.
Viņi zvana uz restorānu, lai pasūtītu piegādi,
un tikai tad, kad viņi ir sazvanījuši restorānu,
viņi sāk jautāt, ko visi vēlas ēst.
Viņi neuzkrītoši kritizē restorānu, kamēr runā ar viņiem pa tālruni.
Piemēram: "Paņemsim pelmeņus?"
No otra istabas gala skan: "Nē, viņu pelmeņi ir mitri!"
"Pelmeņus nepasūtīsim!"
Manas sievas ģimene ir ebreji, ko vēl neesmu teicis,
bet tikko pateicu jums.
Ja ir viena lieta, par ko ebreji ir vienoti,
es gribētu to zināt.
Tiešām gribu uzsvērt, ka šie joki ir pro-semītiski.
Dievinu savu ebreju sievu.
Dievinu savus ebreju bērnus.
Man ir neticami sievas vecāki.
Labākais ir tas, ka viņus ir ļoti viegli atrast.
Ja jūs viņus meklējat,
tad viņu deguni ir manās sasodītajās darīšanās.
"Pieklauvē."
Plānojam sarežģītu sarunu ar mūsu bērniem,
jo manas sievas vecvecāki pārdzīvoja Holokaustu.
Un, protams, kādu dienu mums nāksies to paskaidrot.
Problēma ar bērniem ir tāda, ka reizēm viņi uzdod jautājumu,
pirms tu esi gatavs uz to atbildēt,
un viņi tevi piespiež.
Nesen
sieva pateica vienam no dēliem:
"Tev ļoti paveicies, ka pazīsti visus vecvecākus,
jo tava vecmāmiņa savus vecvecākus nepazina."
Viņš teica: "Kas ar viņiem notika?" Viņa teica: "Viņi gāja bojā karā."
Viņš jautāja: "Viņi bija karavīri?"
Viņa atbildēja: "Ne visi, kas mirst karā, ir karavīri."
Tad viņš uz brīdi iepauzēja un teica: "Ā...
viņi bija bundzinieki?"
Jo viņš redzēja Revolūcijas kara bildi grāmatā.
Un diezgan gudrā veidā
viņš izsecināja, ka karavīri bija pakļauti nāves briesmām,
bet bundzinieki priekšā pilnīgi noteikti ir beigti.
Revolūcijas karš ir slikts laiks būt labam bundziniekam.
Varbūt pat sliktākais laiks, kad tādam būt.
Kad viņi uzzināja, ka tiek meklēti bundzinieki,
viņi priecājās: "Ak, tas ir tik forši!"
"Mums nebūs jākaro. Mēs gatavosimies koncertam."
"Kad izdzīvojušie atgriezīsies, mēs viņiem uzspēlēsim."
Viņi cēla rokas: "Māku spēlēt bungas."
Viņiem atbildēja: "Forši, velc mugurā un stāvi priekšā."
Viņi jautāja: "Priekšā?"
"Jā, tur būsi tu, vēl viens bundzinieks
un džeks ar flautu."
"Patiesībā tā ir stabule." "Ne tagad, flautist."
Sieva saka, ka man jāpāriet jūdaismā.
Viņa saka, ka visi tāpat domā, ka esmu ebrejs.
Nevaru noliegt. Esmu vienu ceturtdaļu ebrejs.
Katrs ebrejs, ko satieku, saka: "Tu esi ebrejs, ja?"
Esmu arī ceturtdaļu zviedrs. Neviens zviedrs nekad nav teicis...
Tā viņi runā.
Neatvainošos par to, kā viņi runā.
Kāpēc The Muppet Show man melotu?
Tā runā zviedri, un tā runā laboranti...
Nesen uzzināju ko jaunu par saviem radurakstiem,
jo es piedalījos PBS raidījumā Finding Your Roots
ar profesoru Henriju Luisu Geitsu. Lielisks raidījums.
Viņš ir izcils cilvēks.
Un es uzzināju lietas
par savu ģimeni, ko nebiju zinājis.
Uzzināju, ka esmu cēlies no lietuviešu ebrejiem.
Lietuviešu ebreji, kas ieviesa izteicienu:
"Mums jātin makšķeres prom no Lietuvas."
Bet es biju slikts dalībnieks raidījumā Finding Your Roots,
jo mani ir grūti šokēt vai pārsteigt.
Labākais tajā raidījumā ir, kad viņi atklāj tev informāciju
par taviem radiniekiem, un tu esi šokēts un pārsteigts.
Un mani nav viegli šokēt vai pārsteigt,
tāpēc tā bija slikta sērija.
Piemēram, Henrijs Luiss Geitss paskatījās uz mani un teica:
"Izsekojām vienu tavu senci līdz pat 1650. gadam."
"Atradām viņa vārdu, kas ierakstīts pilsētas
ierakstu grāmatā 1650. gadā."
"Kā tas liek tev justies?"
"Zinot, ka mēs atradām tavu radinieku
no 1650. gada."
Es tikai pateicu: "Zināju, ka esmu cēlies no cilvēkiem."
Viņš taču neteica: "Tava vecvecvecmāmiņa
bija nāra."
Vienreiz viņš mani šokēja, bet tas bija nejauši.
Sēžu viņam pretī, starp mums ir galds,
un uz galda ir liela grāmata.
Un viņš gatavo stāstu.
Un, kad viņš sagatavo stāstu,
viņš tev lūdz pāršķirt lapu, lai atklātu informāciju.
Vienā brīdi viņš teica:
"Tu esi izklaidētājs." Atbildēju: "Jā."
Jautāja: "Vai zini kādu citu izklaidētāju ciltskokā?"
Atbildu: "Nezinu nevienu citu izklaidētāju
savā ciltskokā."
Viņš: "Varbūt pāršķirsi lapu?"
"Jo domāju, ka redzēsi ko patiesi foršu."
Pāršķīru lapu, un tur bija nekrologs
par manu vecvectēvu, kas izdarīja pašnāvību.
Un Henrijs Luiss Geitss saka: "Kas tur rakstīts?"
Es teicu: "O!" Tieši tā.
Saku: "Mans vecvectēvs izdarīja pašnāvību."
Un Henrijs Luiss Geitss
paskatījās uz mani un teica: "Tā ir kļūda. Atvainojos."
"Mēs to izgriezīsim."
Un tad viņš teica: "Pāršķirsi vēl vienu lapu?"
Pāršķīru lapu: "O, mans vectēvs bija skolas lugā."
Viņš teica: "Forši, vai ne?" Un es saku: "Henrij...
nevari atgūties, nejauši parādot kādam pašnāvnieka nekrologu."
Tāpat, ja iluzionists teiktu: "Vai tā ir īstā kārts?"
"Nē, tā ir tava krāna bilde."
"O, sasodīts, sasodīts!"
"Šī ir īstā kārts?"
"Pīķa devītnieks, īstā kārts?"
"Joprojām domā par locekļa bildi?"
"Jā!"
"Jā, vecīt."
Parasti ap šo laiku daudzi komiķi sāk uzstāties
ar savu materiālu pret transvestītiem.
Ar prieku paziņoju, ka man nav tāda materiāla.
Pret transvestītu kopienu izjūtu tikai mīlestību un cieņu.
Mani vienmēr kaitina tas, kad cilvēki stāsta,
cik ļoti viņiem nepatīk, kad kāds maina dzimumu,
kad viņi runā par to, ka jāmācās jauns vārds
vai jauns vietniekvārds, ka jāmaina kontaktpersona
e-pasta adrešu mapē.
Tiešām, godīgi sakot, ja runājam pavisam atklāti.
Kas jums būtu grūtāk?
Ja kāds jūsu dzīvē izlemtu mainīt dzimumu,
vai, ja kāds izlemtu, ka sākot ar rītdienu
kļūs par vegānu?
Kas jūsu dzīvi rītdien apgrūtinās vairāk?
Jo pirms pieciem gadiem mans brālis izlēma kļūt par vegānu,
un esmu pavadījis vairākas Pateicības dienas ar viņu,
un patiesi vēlos, lai mana nākamā Pateicības diena sākas
ar to, ka mans tētis atnāk un pasaka: "Es esmu dāma..."
Tad man nebūtu jāpavada kārtējā Pateicības diena
ar brāli, kas jautā: "Tajā ir sviests?"
Es saku: "Sasodītais sviests ir visā."
"Tā ir patiesā Pateicības dienas nozīme - sviests ir visur."
Tā sākās pirmā Pateicības diena. Indiāņi atnāca ciemos.
Viņi teica: "Šī ir kukurūza." Un svētceļnieki teica:
"Ja nu mēs uz tās uzliktu sviestu?"
Un indiāņi teica: "Ak dievs, tā ir daudz labāk,
kā mēs varam jums atlīdzināt?" Un svētceļnieki teica:
"Mums ir kas padomā, bet pagaidām jums neteiksim."
"Baltais cilvēks."
Mans brālis ir pavisam nopietns, viņš neēd medu.
Brālis teica, ka vegānus, kas ēd medu, sauc par megāniem.
Uzzināju, ka viņš neēd medu,
kad viņš bija ciemos pie manis,
un es viņam pametu brokastu batoniņu,
jo izskatījās, ka viņš ir badā, un...
viņš to paņēma un sāka lasīt sastāvdaļas.
Ja vegānismam būtu logotips,
tad tas ir kāds, kas jūsu mājās lasa sastāvdaļas.
"Atradu problēmu."
Starp citu, es gribētu būt vegāns.
Ikviens arguments par labu vegānismam ir labs.
Tas ir labāk videi. Tas ir humānāk.
Labākais arguments ir šāds.
Mans brālis izskatās daudz veselīgāks par mani.
Piemēram, skatoties uz manu un mana brāļa bildi,
jūs būtu pārtraucis ēst gaļu jau vakar.
Viņš spīd kā saule, un blakus viņam
es izskatos pēc džeka, kas tur laternu kuģa priekšgalā. Es...
"Migla ir bieza, bet mēs tiksim cauri!"
Iepriekš pieminēju sievas vecākus un vēlos īpaši...
vēlos īpaši izcelt savu brīnišķīgo sievasmāti.
Man tiešām ir labākā sievasmāte pasaulē.
Un man viņā vislabāk patīk tas,
ka reizēm viņa
piekrīt man, ka ar manu sievu nav viegli.
Reizēm mēs ar sievu strīdamies sievasmātes priekšā,
un viņa vienkārši ieskatās man acīs
no pretējās istabas puses, it kā sakot: "Piedod."
Bet tam jābūt neverbāli.
Man tas der tikai tad, ja tas ir neverbāls apstiprinājums
manas sievas uzvedībai.
Ja viņa mani aizstāvēs ar vārdiem,
man tā ir katastrofa.
Jo katrs precēts cilvēks zina, ka vienmēr vienkāršāk ir
piekrist laulātajam, kad viņš par kaut ko sūdzas.
Un esmu neskaitāmas reizes bijis situācijā,
kad mēs gatavojamies miegam, un viņa saka:
"Vari iedomāties, ka māte teica, ka man jābūt jaukākai pret tevi?"
Un mana vienīgā atbilde ir: "Jā, kas par maitu."
"Nejaucies svešās darīšanās, kundzīt."
Man ir nejauka sieva.
Jūs...
Bet tikai pret mani. Viņa ir nejauka pret mani, bet jauka pret bērniem,
un tas ir daudz labāk, nekā, ja būtu otrādi.
Ja sieva būtu jauka pret mani,
bet ļauna pret bērniem, mana dzīve būtu murgs.
Es atgrieztos mājās, un viņi teiktu:
"Vecīt, tev kaut kas ir jādara, mēs esam tavi bērni."
Es teiktu: "Nerunā ar mani, viņa nedrīkst zināt, ka esam draugi."
Tas nav uzbrukums manai sievai.
Tā ir viņas nejaucības aizstāvēšana.
Mana sieva smagi strādā. Viņai ir trīs bērni.
Viņa ir tik iztukšota. Strādā pilna laika darbu.
Mana sieva ir advokāte.
Viņa nokārtoja Ņujorkas advokātu eksāmenu. Viņa ir izcila sieviete.
Ņujorkas eksāmens ir pats grūtākais.
To nokārtoja Džuljāni.
Saprotu, ka viņa ir visu laiku nogurusi, bet pacietīga ar bērniem,
un reizēm viņa izliek to pret mani, un es esmu to pelnījis.
Esmu tik kaitinošs. Lūk, ko mēdzu darīt.
Lūk, dažas no lietām, ko es daru, lai izpelnītos viņas nejaucību.
Mums ir trešais bērns, bet joprojām nezinu, kā salikt ratiņus.
Nav ne jausmas. Man ratiņi ir kā sunim origami.
Nav ne jausmas, kā salikt ratiņus.
Es tos pakustinu. Nedaudz pakratu.
Jautājums sievietēm šeit.
Vai kādreiz, skatoties, kā vīrs cenšas salikt ratiņus,
esat padomājušas: "Nespēju noticēt,
ka biju domājusi, ka šis vīrietis apmierinās mani seksuāli?"
Kamēr viņš saka: "Man laikam izdevās."
"Gandrīz sanāca." Un jūs sakāt: "Tur ir poga."
"Nē, gandrīz tiku galā."
"Vēl pāris reizes."
Gribat dzirdēt ko sirdi plosošu?
Kad mana sieva dzirdēja šo joku pirmo reizi,
viņa smējās, vēderu turēdama.
Viņa smējās sāpinoši daudz.
Viņa kliedza no auditorijas: "Āmen, brāl!"
"Tiesa!"
Nesaku, ka sieva ir perfekta.
Ir dažas lietas, ko es viņā mainītu.
Ja varētu ko mainīt sievā,
es mēģinātu uzlabot viņas runas prasmes.
Sieva man visu laiku saka svarīgas lietas,
pagriezusi man muguru, ejot ārā no istabas...
nemaz nepaceļot balsi.
Viņa saka tādas lietas: "Gāzes uzņēmums
šodien ieradās, teica, ka ir toksisks..."
Tāpēc mēs visu laiku strīdamies par to:
"Mums pēc stundas ir vakariņas ar Herisu pāri."
Es jautāju: "Kad tu man to teici?"
Un viņa atbild: "Pirmdien, kad iečukstēju to pastkastē."
Vēl viena lieta, ko es mainītu savā sievā, ir viņas kofeīna dzēriena izvēle.
Manai sievai garšo mača late.
Ja nezināt, kas tā ir, pateikšu, kas tā nav.
Nav pieejama kafejnīcā, uz kuru jūs plānojāt doties.
Tas ir tik nepieklājīgi to lūgt, kad tev jautā:
"Ņemsim kafiju, ko vēlies?" Tas ir tāpat kā tad, ja kāds jautā:
"Pasūtam picu, kaut ko vēlies?"
"Jā, Lorēnas kišu."
"Viņiem tā nebūs." "Vienmēr var pajautāt."
"Ne vienmēr. Negribu izskatīties pēc trakā."
Domāju, ka manai sievai patīk mača late, jo to ir grūti dabūt.
Un es to saku,
jo manas sievas mīlestības valoda ir mīlestības darbi.
Vai zināt mīlestības valodu koncepciju?
Izstāstīšu tiem, kas nezina.
Ir piecas mīlestības valodas. Veidi, kā cilvēki saņem mīlestību.
Ir mīlestības darbi, pieskārieni, kopīgi pavadīts laiks, dāvanas
un novērtējuma vārdi.
Nezinu, kas izdomāja šo sarakstu.
Zinu tikai, ka viņa mīlestības valoda ir mīlestības darbi.
Jo tā ir lielākā krāpšana vēsturē, ka mīlestības darbi ir
iekļauti sarakstā kopā ar četrām citām loģiskām lietām.
Lūk, dzīve, ja tava valoda ir pieskāriens, bet sievas - mīlestības darbi.
"Kad atgriežos mājās, gribu apskāvienu."
"Tev jāsalabo ūdens sildītājs."
Kopīgi pavadīts laiks: "Vēlies iet pastaigā?"
"Jā, kad iztīrīsi notekas."
Kā aviolīnijas lojalitātes programma: "Ir zelta, platīna, sudraba
un, kad nolaidīsimies, tu tīrīsi lidmašīnu."
Tas viss... Viss, ko esmu darījis, ir labs piemērs tam,
cik grūti būt precētam ar komiķi.
Es varu nākt un stāstīt jums
to, ko domāju par savu laulību.
Un, jā, ir grūti
būt precētam ar komiķi.
Bet ir arī ļoti grūti būt precētam komiķim.
Domāju, ka tad, kad esi precēts,
pareizā rīcība strīda gadījumā ir
vienmēr teikt to,
kas visātrāk atrisinās situāciju.
Bet, ja esi komiķis,
tev prātā nāk pavisam citas lietas.
Kad esi komiķis strīda laikā, tev prātā nāk tikai:
"Es varētu pateikt kādu joku, bet viss kļūs tikai sliktāk."
Pavisam nesens piemērs. Mani puikas dievina supervaroņus,
un viņi vienmēr uzdod jautājumus par tiem.
Piemēram: "Kas uzvarēs - Betmens vai Zirnekļcilvēks?"
"Kas ir stiprāks - Halks vai Tors?"
Un nesen viņi jautāja: "Kas ir ātrāks - Supermens vai Zibsnis?"
Un tas ir sens komiksu jautājums.
Es lepojos, ka viņi to izdomāja.
Atbildēju: "Es pārbaudīšu YouTube."
Un, protams, tur bija trīs minūšu video
no multenes Justice League, kur Supermens sacentās ar Zibsni,
un es teicu: "Noskatīsimies to!"
Svarīgākais šajā stāstā ir tas,
ka mūsu bērniem nav daudz ekrānlaika.
Negribu teikt, ka esam labāki vecāki par citiem.
Vienkārši mūsu bērni būs labāki par jūsējiem. Tāpēc...
Uzsēdināju puikas uz ceļiem un izvilku tālruni,
skatījāmies Supermena un Zibšņa sacīkstes.
Ienāk sieva un saka: "Ko jūs darāt?"
Atbildu: "Skatāmies, kā Supermens sacenšas ar Zibsni."
Viņa saka: "Multfilmu?"
Nespēju noturēties un pateicu: "Nē, īstos džekus."
"Vai tas nav traki? Viņiem ir īsti džeki."
"Un viņi pat nemēģināja...
Tā bija dabas dokumentālā filma tuksnesī."
"Un viņi ieraudzīja zilo un sarkano..."
"Vai mēs tikko..." Viņa izgāja no istabas.
Aizejot teica:
"Un mamma saka, ka jābūt jaukākai pret šo..."
Vēl viens piemērs.
Mēs braucām ceļojumā,
un mēs izlidojām no Ņujorkas, gājām cauri drošības kontrolei,
un lidostas drošības aģents atrada humusu sievas rokas bagāžā.
Viņš to izņēma un teica: "Humusu nedrīkst ņemt lidmašīnā."
Sieva atbildēja: "Esmu ņēmusi humusu lidmašīnā."
Kas nebija tik pārliecinoši, kā viņai pašai likās.
Jo atbilde uz to ir: "Humusu nedrīkst ienest lidmašīnā."
Sieva atbildēja: "Tas nav šķidrums."
Viņai atteica: "Tā nav arī cietviela."
Izrādās, ka šādos gadījumos taisnība ir drošības darbiniekam.
Es biju savas sievas pusē.
Visi taču ņem humusu lidmašīnās.
Kāpēc uzbrūk tieši viņai?
Katru reizi, kad esi lidmašīnā,
redzi kādus piecus vai sešus humusa traukus.
Bet viņai atņēma humusu.
Mēs gājām tālāk, un viņa bija neapmierināta,
un teica: "Vari tam noticēt?"
Atbildēju: "Nē." Bet neteicu, kurai daļai nenoticēju.
Biju patiess, nebūdams godīgs.
Tās būtu stāsta beigas, taču bija jālido atpakaļ uz Ņujorku.
Atpakaļceļā sieva pa ceļam uz lidostu apstājās
Whole Foods veikalā un nopirka humusu.
Tāda paša izmēra, varbūt pat nedaudz lielāku.
Un to atkal atrada.
Šoreiz to atrada Whole Foods maisā,
kas nozīmē, ka tu pats uzprasies.
Un viņi to izvilka
un teica manai sievai: "Aizliegts lidmašīnā ienest humusu."
Viņa atbildēja: "Esmu ņēmusi humusu lidmašīnā."
Ērti noklusējot to, kas notika pavisam nesen.
Viņai vienalga atņēma humusu.
Izgājām cauri kontrolei un gājām tālāk,
es jutu, ka viņa ir neapmierināta, un zināju, ka man jāklusē.
Zināju, ka pareizā rīcība ir turēt muti ciet,
bet es to nespēju, tāpēc pagriezos pret viņu
ar lielu smaidu un teicu: "Tu uzvarēsi nākamreiz."
Starp citu, viņa šovakar ir šeit.
Viņas šeit nav.
Vai esat traki?
Viņa ir šeit, un es stāstīšu humusa stāstu,
par kuru kopš tā laika neesam runājuši.
Teikšu tā, es pazīstu savu sievu.
Viņa ir lieliska sieviete.
Viņa ir izturīga, viņa ir apņēmīga.
Nākamreiz, kad lidosim, viņa dabūs humusu lidmašīnā.
Es ticu viņai.
Ticu, ka viņa dabūs humusu lidmašīnā.
Aizbrauks uz lidostu, atvērs savu rokas bagāžu
un izņems turku zirņu maisu ar smalcinātāju.
Ieskatīsies drošības aģentam acīs un teiks:
"Domāju, ka visu šo pēc likuma ir atļauts ienest."
Un viņam tikai atliks pamāt, jo viņš zinās, ka ir zaudējis.
Par godu viņas uzvarai viss drošības pārbaudes personāls lidostā
nostāsies un izveidos vārtus, cauri kuriem viņa izies.
Viņi turēs savas magnētiskās nūjas kā zobenus.
Viņa ies cauri lidostai zem magnētiskajām nūjām,
un pasažieri kliegs viņas vārdu
un metīs pitas maizi pie viņas kājām kā rožlapas.
Tad viņa iekāps lidmašīnā, mēs apsēdīsimies
un viņa pabeigs savu brūvējumu,
un tad pateiks bērniem: "Kas vēlas humusu?"
Viņi atbildēs: "Ienīstam humusu."
Un es pačukstēšu: "Man diez ko nepatīk."
Nesen pirmo reizi atvedu bērnus uz savu uzstāšanos,
jo bija desmitā jubilejas uzstāšanās,
kuru apmeklēja prezidents Džo Baidens.
Paldies, ļoti jauki.
Skatītājos bija prezidents Baidens un ziniet, ko iedomājos?
Kad bērniem būs nākamā iespēja
satikt prezidentu?
Iespējams, ka negribēšu, lai viņi satiek nākamo.
Tāpēc teicu: "Zini, ko..."
"Atvedīsim bērnus satikt prezidentu."
Labākais tajā, kad redzēju, kā bērni satiek prezidentu,
bija nevis tas, kā uzvedās prezidents, bet, kā katrs no maniem bērniem
rīkojās citādi atkarībā no savas personības.
Pirmais bija vecākais.
Mans vecākais ir jaukākais zēns pasaulē.
Un viņš cenšas tik ļoti, kā daudzi citi vecākie brāļi.
Viņš vēlas būt labākais bērns.
Viņš izvēlējās tērpu.
Uzvilka labākās drēbes no fotografēšanās dienas skolā.
Viņš ienāca telpā un teica: "Sveiki, prezidenta kungs,
mani sauc Ešs, prieks iepazīties." Ļoti lepojos ar viņu.
Mana sirds ieplīsa no tā, cik jauki viņš visu izdarīja.
Pēc tam nāca vidējais dēls.
Viņš piedzima dzīvokļu nama priekštelpā...
un tā viņš uzvedas katru dienu.
Es nevaru...
Nespēju to izskaidrot.
Zinu, ka pat tad, ja jūs viņu nepazītu,
ja redzētu viņu, jūs padomātu:
"Tas gan dzimis priekštelpā."
Arī viņš izvēlējās savu tērpu.
Uzvilka vilciena konduktora jaku un Ray-Ban brilles.
Un viņš ienāca telpā dejodams.
Kad viņš iedejoja iekšā,
vecākajam bija tik liels kauns, ka viņš savilka dūri.
Tad viņš atcerējās, ka torīt es viņam
teicu, ka viņam ir labs rokraksts, un viņš...
Vidējais iedejoja telpā un vienkārši sāka dziedāt:
"Džo Baidens, Džo Baidens, Džo Baidens."
Viņš pienāca viņam klāt un iekliedza prezidentam sejā:
"Tu esi mans mīļākais prezidents!"
Džo Baidens bija tik pārsteigts,
jo nedomāju, ka pat Džo Baidena mīļākais prezidents ir Džo Baidens.
Viņš paskatījās uz mani: "Par Obamu viņam neteici?"
"Ja viņam patīku es, viņš dievinātu Obamu."
Bet vislabākā bija mana divarpus gadus vecā meita Adija.
Prezidents bija lielisks ar viņu.
Bija tik īpaši to redzēt, viņa mīļumu.
Viņš sēdēja uz dīvāna, acis vienā līmenī ar viņu,
un viņa pienāca klāt, un viņš ielika roku somā
un izvilka ārā mīksto Komandieri,
Baltā nama suni.
Viņš to nezināja, bet janvārī es biju Baltajā namā
un aizbraucu prom ar trīs mīkstajiem Komandieriem,
ko iedevu saviem bērniem.
Viņš ielika roku somā
un deva to Adijai, un teica...
Teica: "Tas ir tev."
Viņa paskatījās uz to
un paskatījās uz viņu, un teica: "Man tāds ir."
Viņš teica: "Tev tāds jau ir?" Viņa: "Jā, man tāds ir mājās."
Un viņš to tur rokās un saka:
"Gribi vēl vienu?" Viņa atbild: "Nē."
Un es ļoti uztraucos par to tikšanos visu dienu,
jo mana meita ir liela Trampa atbalstītāja, un...
ne jau sociālos jautājumos, bet gan nodokļu ziņā.
Viņa domā, ka NATO valstis maksā par maz.
Nerunājiet par to ar viņu.
Ar mani notiek dīvaina lieta... Es uzaugu piepilsētā,
visu laiku sapņoju par dzīvi Ņujorkas pilsētā.
Mani bērni dzīvo Ņujorkā,
un viņi sapņo par dzīvi piepilsētā.
Kad apciemojam manus vecākus, kas dzīvo mājā, kurā uzaugu,
neuzkrītošā Ņūhempšīras piepilsētā.
Kad braucam prom, bērni vienmēr saka:
"Kad nopelnīsi naudu, lai nopirktu tādu māju?"
Jo dzīvojam Ņujorkā,
un bērniem Ņujorkā nekas neliekas loģisks.
Nekas no Ņujorkas šarma nesaista bērnus.
Viņi nedomā: "Protams, vectēvam un omei ir pagalms un iekšpagalms,
bet mēs toties varam ar kājām aiziet līdz teātrim."
Man ir dzīvoklis Ņujorkā.
Ja dzīvojat Ņujorkā, jūs teiktu: "Lielisks dzīvoklis."
Ja dzīvojat jebkur citur, teiktu: "Laikam."
Dažas no īpašībām,
kas piemīt manam ļoti dārgajam Ņujorkas dzīvoklim.
Tas nekad nav pilnībā tumšs.
Nekad nav pilnībā kluss.
Dzīvojam blakus universitātei,
tāpēc katru otro nakti vienos naktī,
dzirdi, kā kāds kliedz:
"Krista saka, ka tiekamies tur!"
Un tas, kam jādzird jaunumi par Kristu,
nedzird to pirmajā reizē, tāpēc saka:
"Krista nav ar mums!"
Un tad pirmais cilvēks saka:
"Nē, Krista satiks mūs tur!"
Un man ļoti jācenšas, lai neatvērtu logu un nekliegtu:
"Krista ir mirusi!"
"Krista ir mirusi, tas ir tik skumji, bet viņa ir beigta!"
Vai mums ir apkure dzīvoklī?
Jā, mums ir atklāti radiatori.
Tie ir tik karsti, ka tad, kad pieskaries tiem,
tu neapdedzinies, bet gan nomirsti.
Tie ir kā lava.
Man tā šķiet.
Man teica, ka šie radiatori ir sastopami pirmskara ēkās.
Nezinu, kuru karu viņi domāja.
Tas nav vienīgais pirmskara elements mūsu ēkā.
Mums ir arī kaimiņiene,
kas noteikti spētu atrast kartē Prūsiju.
Un, tāpat kā Prūsijai pēc II pasaules kara, viņai nav robežu.
Nesen centos dabūt dēlu ārā no mājas, lai ietu uz skolu,
un es viņu izdabūju gaitenī,
un viņam bija viens no tiem smagajiem bērnu rītiem.
Dabūju viņu gaitenī, un tad viņš izrāvās
no manām rokām un ieskrēja dzīvoklī,
un es viņam dzinos pakaļ ar viņa kurpēm rokās,
un atstāju dzīvokļa durvis vaļā.
Un man izdevās dabūt viņu krēslā.
Un es mēģinu uzvilkt apavus, esmu dusmīgs, viņš raud,
un mums ir ļoti grūts rīts, un pēkšņi dzirdam:
Kuš, mazulīt
Nesaki ne vārda
Mēs apgriežamies,
un mūsu kaimiņiene ir ienākusi pa atvērtajām durvīm
mūsu dzīvoklī, esot naktskreklā,
kura krāsu es raksturotu kā Viktorijas ēras rēga krāsu.
Meitenes, kas noslīka pilsētas akā, rēgs.
Dievinu, ka viņa bija savā dzīvoklī, dzirdēja bērna raudas un domāja:
"Es zinu, kas nomierina bērnus,
tā bērnu dziesmiņa, ko dzied šausmu filmu treileros."
Bet šim stāstam ir ļoti laimīgas beigas,
un tieši ar to es pabeigšu.
Jo brīdī, kad kaimiņiene ienāca iekšā,
mēs ar dēlu saskatījāmies.
Es sapratu, ka domājam vienu un to pašu...
ko es, jo viņš paskatījās uz viņu,
paskatījās uz mani un pateica: "Piedrāzt šito."
Un es teicu: "Tikko samaksāji par koledžu, draudziņ."
Liels paldies, Čikāga! Lai lielisks vakars!
Tulkoja: Andrejs Gorbunovs