Downloaded from YTS.MX
Kaip sekasi, Čikaga?
Official YIFY movies site: YTS.MX
Kaip sekasi, Viko teatre?
Nuostabu šį vakarą būti su jumis.
Nuostabu būti su jumis.
Bičiuliai, nieko nelauksiu.
Išgyvenu pasitikėjimo krizę.
Išgyvenu pasitikėjimo krizę, nes mano šešiametis
pradėjo sakyti kai ką
juokingesnio už visus mano parašytus anekdotus.
Kai nori šlapintis, prieina ir sako: „Noriu šlapintis.“
Kai nori tuštintis, prieina ir pašnabžda:
„Turiu rudą paslaptį.“
Tobula, jokių pastabų.
Nes kas dar tai galėtų būti?
„Turiu rudą paslaptį.“ Leisk atspėti, nori tuštintis?
„Ne, mama mezga romaną su UPS kurjeriu.“
Visada smagu,
kai tavo vaikas pasako kažką juokingo.
Dar geriau, kai esi komikas, nes vos tik tai pasakė,
nekantravau eiti į sceną ir papasakoti jums.
Taip jau yra,
noriu, kad mano vaikai būtų laimingi,
bet puiku, kai būna man medžiaga.
Kalbant paprasčiau,
noriu, kad būtų patenkinti,
bet taip pat noriu, kad būtų turiniu.
Turėjau pasirodymą pavadinimu „Vestibiulio kūdikis“, nes antrasis...
Ačiū.
Mano antrasis gimė mūsų daugiabučio vestibiulyje.
Tai nuostabi istorija.
Be to,
ar žinote, koks būna garsas, kai esi komikas,
o tavo vaikas gimsta daugiabučio vestibiulyje?
Pinigų.
Mano nuomone,
„Vestibiulio kūdikis“ sumokėjo už koledžą.
Ruda paslaptis - pakeliui.
Ketverių metų akredituotam universitetui to neužteks,
bet pakaks porai semestrų DeVry universitete.
Šįvakar daug kalbėsiu apie vaikus,
bet suprantu, kad ne visi čia esantys yra tėvai.
Turime jums puikų paguodos prizą.
Vakaro pabaigoje
grįšite į namus, kuriuose negyvena prakeikti vaikai.
Taigi...
tai puiku.
Galėsite peržiūrėti serialą, kad ir ką tai reikštų.
Serialo žiūrėjimas.
Mes su žmona labai pavargę.
Ne tik neperžiūrime serialo,
bet mūsų televizijos žiūrėjimą pavadinčiau mikrodozavimu.
Per kartą pažiūrime 10 minučių serijos.
Mano žmona užmiega po pirmų penkių minučių,
bet negaliu jo išjungti,
nes staiga sumažėjęs garsas ją pažadins.
Todėl turiu pamažu mažinti garsą
ir žiūrėti toliau, kol veikėjai tampa vis tylesni ir tylesni.
Manau, panašus jausmas, kai žiūrint televizorių ištinka insultas.
O tada...
sekantį vakarą vėl turiu žiūrėti tas penkias minutes.
Pradedu nuo jų. Noriu pasakyti,
jog seriją peržiūrime per tris su puse mėnesio.
Kalbėsiu apie savo vaikus,
todėl pasakysiu jų vardus.
Jų vardai yra Ašas, Akselis ir Adė.
Pavieniui tai puikūs vardai.
Kartu jie yra tragedija.
Nelabai gražu atvežti
tris vaikus seneliams ir sakyti: „Čia jūsų anūkai...“
Jie tiesiog...
Seniams reikia žodžių,
kurių tarimas žymiai skiriasi.
Todėl atorvastatinas nesirimuoja su arsenu.
Reikia...
apsaugos barjero.
Nesakysiu, kieno mintis buvo duoti visiems vaikams vardus iš A raidės.
Pasakysiu tik tiek, kad mano vardas Setas, o mano žmonos vardas Aleksė.
Dažnai žmonės sako: „O, Aleksė,
tikriausiai maišai jos vardą su vaikų vardais,
nes jis iš A raidės,“, bet ne.
Sakyčiau, kad sunkiausia
turint žmoną Aleksę yra tai,
kaip dažnai mūsų Aleksa galvoja, kad aš kalbu su ja.
O dar blogiau tai,
kad žmonos vardą naudoju tada, kai pykstamės
ir esu pasyviai agresyvus,
todėl Aleksa dažnai sako tokius dalykus kaip: „Atsiprašau,
nesuprantu, ką reiškia „Visi negalime būti tokie tobuli kaip tu.“
Auginu vaikus Niujorke.
Man patinka juos auginti Niujorke.
Tačiau, žinoma,
kai augini vaikus Niujorke ar kitame mieste,
nuolatos turi rūpintis saugumu.
Kiekvieną dieną berniukus vedu į mokyklą, o nuo mažens
darome vieną dalyką kertant gatvę.
Prieiname prie kelkraščio ir žiūrime į šviesoforą,
jei matome raudoną ranką,
visi trys sakome:
„raudona ranka“ ir sustojame.
O jei tai žalias žmogus, visi trys sakome:
„žalias žmogus“, o tada einame per gatvę.
Mėgavausi tuo,
berniukams buvo juokinga,
atrodė, kad aplinkiniams patinka toks šou.
Buvo tiesiog nuostabu.
Neseniai su mumis buvo mano žmona,
pažiūrėjo į šviesoforą ir pasakė:
„Žinai, panašiau į baltą, o ne žalią spalvą.“
Pasakiau: „Taip...
nežinau, ar gerai jausčiausi,
jei su berniukais sušuktume „baltas žmogus“...
prieš pereinant gatvę.“
Dar blogiau,
kad jie vaikšto ir kalba taip.
„Baltas žmogus!
Duokite kelią baltam žmogui!
Vairuotojai ir dviratininkai atkreipkite dėmesį.
Mat gatvėje yra baltas žmogus.
Saugumas yra mūsų prigimtinė teisė.“
Buvimą tėvais apibūdinčiau
kaip nuolatinį tikrojo savęs slopinimą.
Štai geras pavyzdys.
Kai esi tėvas,
visados turi galvoti, ką sakai. Taip ir darau.
Stengiuosi galvoti apie tai, ką kalbu prieš vaikus.
Tačiau,
kartais manau, kad negaunu nuopelnų
už pirmąjį žodį, kurį norėjau pasakyti.
Pavyzdžiui, aną dieną buvau virtuvėje,
vaikai buvo netoliese, ant karštos viryklės padėjau ranką,
todėl leptelėjau: „Po velnių.“
Žmona pažvelgė į mane, lyg sakydama, kad taip negalima.
Sutinku. Bet tuo pačiu,
norėjau pakviesti visą šeimą ir pasakyti:
„Juk žinote, kad tėvelis norėjo pasakyti „močkrušys“, tiesa?“
Kai esi pasirengęs sakyti „močkrušys“,
negali nusileisti iki žodžio „žiurkės“.
Tiesiog negali.
Būdamas tokio amžiaus, susižeisčiau nugarą, jei taip padaryčiau.
Jei pamatysite tėtį, nešiojantį kaklo įtvarą,
jis norėjo sušukti „kalės vaikas“,
bet vietoje to pasakė „sasafras“.
Niekada nenorite pasakyti blogo žodžio vaikų akivaizdoje,
nes tada jūsų sutuoktinis kaltins jus
kiekvieną kartą, kai jie pasakys tą žodį.
Smagu tai, kad galite pasakyti,
iš kur vaikas išmoko tą žodį, pagal tai, kaip jį taria.
Pavyzdžiui, gali suprasti,
kada vaikas jį išmoko mokykloje.
Anądien vienas grįžo namo
ir šokdamas svetainėje kartojo:
„Šūdas, šūdas, šūdas, šūdas, šūdas, šūdas, šūdas, šūdas, šūdas.“
Žmona žiūrėjo taip, lyg tai mano kaltė.
Pasakiau: „To išmoko ne iš manęs!“
Nesu susimušęs kojos piršto, o tada
daręs kikbolo judesių.
Tačiau taip pat lengvai gali suprasti, kada to išmoko iš tavęs.
Aną dieną sūnus dėliojo LEGO
ant valgomojo stalo, ir viskas sugriuvo.
Kai sugriuvo, sureagavo taip.
„Velniop tai.“
Pasakiau: „Čia aš. Išmoko iš manęs.“
Atrodė visai kaip aš.
Atrodė, kad žiūriu į veidrodį.“
Negražiai skamba ne tik keiksmažodžiai
iš vaikų burnos.
Yra tam tikrų žodžių, kurių prašome, kad vaikai nesakytų.
„Šlykštu“ - tai žodis, kurio visada prašome jų nesakyti.
„Kvaila“, visada sakome: „Nesakyk kvaila.“
Svarbiausias - „nekęsti“.
Vaikai visą dieną kartoja, kad nekenčia kažko,
mes sakome: „Nesakyk nekenčiu.
Sakyk, kad nemėgsti ar tau nerūpi.“
Tikrai bandėme įkalti jiems tai į galvas.
Neseniai vienas sūnus įbėgo į kambarį ir sako:
„Ei, tėti, žinai, ko nekenčiu?“
Pasakiau: „Bičiuli, nesakome nekenčiu,
sakome, kad nemėgstame ar mums nerūpi.“
Jis nuliūdo, todėl paklausiau: „Ką būtum sakęs?“
Ir jis atsakė: „Vaikino, kuris nužudė Martiną Liuterį Kingą.“
Iš karto pasakiau:
„Ne, ne, būtinai sakyk, kad nekenti jo.“
Mažiausiai, ko noriu, tai kad vaikas mieste sakytų:
„Žinai, kas niekada nerūpėjo?
Džeimsas Erlas Rėjus. Ne mano tema.
Atsiprašysiu, užsidegė žalia šviesa.
Baltas žmogus!“
Niekada negalėčiau nekęsti savo vaikų.
Negalėčiau jų nekęsti, bičiuliai.
Niekada negalėčiau nekęsti savo vaikų.
Tačiau manau, jog sveika...
Manau, kad sveika turėti trijų dalykų sąrašą,
kokio jų elgesio labiausiai nekenti.
Nekenčiu, kaip ridena kauliukus.
Ant stalo neišlaiko kauliukų, net jei nuo to priklausytų jų gyvybės.
Kai pradeda juos ridenti,
sakai: „Per stipriai!“
Klausia: „Kaip žaisti „Monopolį“?“ Sakau:
„Laimi, jei kauliukai nenukris.
Prisiminkite, kad esame prie pusryčių stalo,
o ne prie „Bellagio“ staliuko.“
Parodysiu, kaip su vaikais žaidžiu stalo žaidimus.
Ir kartais, paėmęs kauliuką, tiesiog pabūnu ten minutėlę.
Nes jie nežino, kad jau paėmiau.
O po sofa gana ramu.
Šiek tiek paspardau kojas, kad jie...
žinotų, jog aš gyvas.
Ten pailsiu.
Užmezgu akių kontaktą su voru.
„Sveikas, bičiuli.
Ar turi vaikų?“
Nekenčiu, kaip jie ridena kauliukus.
Nekenčiu, kai prabunda vidury nakties.
Vaikai pasiekė tokį amžių, kai sapnuoja košmarus,
o kai sapnuoja košmarus, ateina į mūsų miegamąjį.
O kai ateina į jį,
su žmona žinome, kad vienas iš mūsų
praleis ateinančią valandą bandydamas įkalbinti juos eiti miegoti.
Aš toks traumuotas,
kad išgirdęs durų rankenos braškesį,
galvoju: „Galbūt pasiseks ir tai tik įsibrovėlis.
Galbūt tai įsibrovėlis, kuris mandagiai pavogs mano daiktus...
ir tada ateinančią valandą nereikės kasyti jo nugaros.“
Praėjusią vasarą priėmiau blogą sprendimą.
Tą vasarą sūnus sapnavo košmarą ir negalėjo užmigti.
Pasakiau: „Pakasyti nugarą, bičiuli? Gal padės.“
O dabar, manau, jam taip patinka nugaros kasymas,
kad išsigalvoja košmarus.
Nes ateina į miegamąjį,
bet nesielgia kaip išsigandęs vaikas.
Sako: „Blogos naujienos...
Grįžo žmogus skeletas.
Geros naujienos - jau pasikėliau marškinėlius.“
Turiu gerą auklėjimo triuką,
jeigu jūsų vaikas visada nori, kad kasytumėte nugarą.
Paimkite lipnios juostos
ir užklijuokite ją ant burnos.
Nekenčiu, kaip ridena.
Nekenčiu, kai prižadina mane vidury nakties.
Atsiklaupsiu dėl trečiojo.
Nekenčiu, kiek daug kalba apie lavą.
Jie nuolat kalba apie lavą.
Kaltinu mokyklas, suprantu,
mokote mažus vaikus gamtos mokslų,
kalbėsite apie vulkanus, apie lavą,
bet jie grįžta namo, klausinėja apie lavą,
o aš nieko nežinau apie lavą.
Apie lavą žinau tik tiek, kad jei pamatys ją iš arti,
buvau blogas tėvas.
Jau nebežinau, kiek kartų bandžiau
lygiagrečiai pastatyti automobilį ten, kur mažai vietos,
o atsisukęs vis pamatydavau du kvailus veidus, žiūrinčius į mane.
Tada jie klausia: „Ar mirsi, jei paliesi lavą?“
Negalėčiau nekęsti savo vaikų. Negalėčiau nuskriausti jų.
Negalėčiau jų nuskriausti.
Pripažinsiu, kad retkarčiais
stengiuosi kuo greičiau nuvilkti jų megztinius.
Jei po ilgos dienos jie nenori
man padėti juos nurengti,
paimu jų viršutinius drabužius
ir traukiu juos aukštyn,
nes, ir man tai labai gėda sakyti,
ši akimirka man sukelia džiaugsmą. Kai užsikabina...
kai taip užsikabina...
Kai „Prisukamo apelsino“ stiliumi parodau, ką jie man padarė.
Tai ne amžina.
Viskas grįžta į savas vėžes.
Požiūris pasikeičia beveik į viską,
kai susilauki vaikų.
Mano vaikams aštuoneri, šešeri ir dveji.
Pasakysiu tiek, kad labai baisu
paštu gauti kvietimą į vestuves.
Gavus kvietimą į vestuves, gali atsitikti vienas iš dviejų dalykų.
Pirmas dalykas, kad vestuvių kvietime parašyta:
„Raginame žmones nesivesti savo vaikų,“
o tai reiškia, kad turime rasti auklę
vakarui, o kartais ir visam savaitgaliui. O tai yra blogai.
Tačiau dar blogiau, kai rašo: „Kviečiame visą jūsų šeimą...
į šią ypatingą šventę.“
Tik kvailos, nesusituokusios poros pamanytų,
kad tai gera mintis.
Kvaila, nesusituokusi, bevaikė pora manytų, kad gera mintis
kviesti vaikus į ypatingą dieną, nes jie dar nežino,
kad vaikai sugadins bet kurią dieną, ypatingą ar ne.
O kai vestuvėse yra trys maži vaikai,
bijau tos akimirkos,
kai turėsiu eiti į šokių aikštelę,
nutraukti tėvo ir dukters šokį
ir sakyti: „Sveiki, atleiskite,
sveikinu, pone, ji labai graži nuotaka.
Vaikai suvalgė visą tortą.
Nežinau, ką pasakyti,
torto nebėra. Mačiau, kad tai brangus tortas,
bet jūs kalti, nes neturėjome būti čia.
Jei manote, kad nebūsiu nubaustas,
būsiu, nes jie suvalgė didžiulį tortą,
nemiegos visą naktį,
o ryte šiks. Vaikai suvalgė tortą.
Beje, ačiū, kad privertėt juos dėvėti mažus smokingus.
To dar nežinote apie vaikus,
bet jie dievina vykti į kostiumų parduotuvę,
kur vyras su smeigtukais liepia nejudėti.
Ačiū už tai.
Ačiū už mažus smokingus. Reikėjo nusipirkti,
nes tikrai nebūtų pigiau
nei beprotiškai brangi jų nuoma.
Žmona automobilyje, ji liepė atsisveikinti.
Piktai žiūri į telefoną,
nes prieš eidama į tualetą pasakė:
„Neleisk suvalgyti jiems torto.“ Tortas suvalgytas,
todėl ji turbūt nebekalbės su manimi.
Tikiuosi, jog neišsiskirsite,
bet jei išsiskirsite,
prišiksiu ant jūsų vejos. Ačiū,
gero vakaro. Graži nuotaka.“
Ar galime pripažinti, jog vakcinacijos kortelės rodymas,
kad patektum į restoraną COVID metu, visgi nepriminė gyvenimo
Antrojo pasaulinio karo metais?
Ar jau galime tai pripažinti? Nes...
kiekvieną kartą,
kai rodžiau skiepų kortelę, kad patekčiau į restoraną,
padavėjai vis atsiprašinėdavo.
„Labai atsiprašome,
ar galime pamatysi vakcinacijos kortelę?
Ar galbūt turite nuotrauką telefone,
o galbūt norite nufotografuoti manąją
ir parodyti man ją,
arba įrodykite, kad jūsų telefonas fotografuoja,
to pakaks, kad nuvestume jus prie stalo.“
Mačiau daug filmų apie Vokietiją Antrojo pasaulinio karo metais
ir nepamenu nė vienos scenos, kur taip elgtųsi gestapas.
Nepamenu scenos,
kur gestapas išlaužtų duris ir sakytų:
„Reikalaujame pamatyti jūsų dokumentus
ir labai atsiprašome.
Vis tiek patikrinsime jūsų dokumentus.
Tai mus irgi erzina.
Nes tai yra mūsų nemėgstamiausia dalis...
būnant gestapo tarnautoju.
Tiesiog mūsų vadas yra toks...
nacis.“
Tai labai...
įžeidžiantis vokiškas akcentas.
Tai karikatūriškai blogas vokiškas akcentas.
Neseniai surengiau pasirodymą, o publikoje buvo vokietis.
Po pasirodymo priėjo ir paklausė:
„Ar dažnai mėgdžioji vokišką akcentą?“
Atsakiau: „Taip, mėgstu mėgdžioti vokišką akcentą.“
Jis atsakė: „Kaip jaustumeisi, jei vokiečių komikas
mėgdžiotų amerikiečių akcentą?“
O aš atsakiau: „Niekada nepamatysiu vokiečių komiko.“
Kiek blogų dalykų turi nutikti
mano gyvenime, kad patekčiau į klubą,
kai kažkas ant scenos sako: „Pasitikite Klausą.“
O aš pagalvočiau: „Pasiliksiu.“
Tada sėdžiu kėdėje, o jis rėžia:
„O amerikiečiai sako: „Noriu 20 traškios vištienos gabalėlių.“
O aš galvoju: „Mes nekalbame taip.“
Po grubaus atsakymo jis susikaupė ir paklausė:
„Na, o ar mėgdžiotum afrikietišką akcentą scenoje?“
Atsakiau: „Dieve mano, ne, niekada nemėgdžiočiau afrikietiško akcento.“
Jis paklausė: „Kur riba?“
Atsakiau: „Kur riba,
kokius akcentus gali mėgdžioti baltaodis komikas 2024 metais?
Europos sienos.“
Tai riba. Nuo Suomijos iki Italijos, nuo Portugalijos iki Ukrainos.
Nerizikuočiau su Turkija. Štai riba.
Tada gali turėti gerą komiko karjerą.
Parodysiu, kaip tai veikia.
Štai mano parodija apie švedą, užsisakantį pas kinų padavėją.
„Sveiki, ar turite makaronų su vištiena?“
„Ne, baigėsi.“
Tyčia pasirinkau švedų kalbą,
nes esu beveik tikras, kad nėra įžeidžiančio švedų akcento,
ir tai grindžiu tik tuo,
kad niekada neatšaukė „Mapetų šou“.
Kaip tai buvo priimtina?
Kodėl toks buvo švedų šefas?
Buvau dar vaikas.
Tai buvo mano pažintis su švedais.
Maniau, visi taip elgiasi.
Maniau, jie kvailiai, nemokantys elgtis su įrankiais.
Ar įsivaizduojate, kaip skambėtų,
jei būtų laikytasi to paties stiliaus su pakistaniečiu šefu?
Nemėgdžiosiu.
Bet dabar žinau, koks garsas,
kai vienu metu užsisklendžia 1500 išangių.
Mano vaikams labai pasisekė.
Savo gyvenimuose turi visus keturis senelius,
kuriuos dažnai mato gyvai,
bet taip pat dažnai su jais bendrauja per „FaceTime“.
Jie bendrauja kiekvieną dieną.
Neprimena mano bendravimo su seneliais.
Tėtis kartą per metus liepdavo telefonu pakalbėti su močiute,
kaip pagrobėjas liepia įkaitui...
kalbėti su policija.
Sakydavo: „Pasisveikink.“
„Labas.“ O tada atimdavo telefoną.
„Dabar žinai, kad berniukas gyvas.
Įdėk penkis dolerius į atviruką ir palik po greitkelio viaduku.“
Patinka, kad tėvai yra šalia vaikų.
Tai vienas ypatingiausių dalykų gyvenime.
Labai patinka.
Bet sunku tai,
kad tėvų auklėjimo stilius,
kai augino tave,
skiriasi nuo auklėjimo, kurį naudoji pats.
Mano tėtis buvo mažų vaikų tėtis jau labai seniai.
Jis buvo senas geras rėksnys.
Šaukdavo ant manęs ir brolio. Nebuvome trijų šansų šeima.
Buvom vieno šanso šeima.
Jei nepaklusai, jis pradėdavo rėkti.
Mes naudojame daug modernesnį, ramų auklėjimo stilių.
Niekada nerėkiame. Kai jie neklauso,
sakome: „Matau, kad esi nelaimingas.
Nors nenoriu nuvertinti tavo jausmų,
noriu paskatinti su jais tvarkytis
tau palankesniu metu.
Ir prisimink svarbiausią dalyką -
šie namai yra tiek tavo, kiek ir mūsų.“
Kartais atvykęs tėtis grįžta prie senų įpročių.
Liepia vaikams liautis, jie neklauso,
o tada pradeda rėkti.
Kai tėtis pradeda rėkti ant vaikų, iškart įsikišu.
Nubėgu prie jo ir sakau: „Tėti, mes taip nesielgiame. Tu taip elgiesi.
Nenoriu nuvertinti tavo būdo
ar priversti jaustis...“
Turiu pripažinti, kai tėtis rėkia ant mano vaikų,
visada liepiu liautis.
Bet galvoje yra tylus balselis,
kuris nori šaukti: „Duok jiems velnių, senoli!
Parodyk jiems, kaip gerai gyvena!“
Nes turiu prisipažinti.
Nesu tikras, ar modernus auklėjimas veikia.
Nematau apčiuopiamų rezultatų.
Aną dieną mano aštuonmetis įkando šešiamečiui.
Įkando. Jie nežaidė imtynių.
Pamatė jį kitoje kambario pusėje. Mačiau,
kaip galvoja: „Įkasiu jam.“
Atrodė, kad jis robotas ir galvoja: „Pradedu kandžiojimąsi.“
Stipriai įkando, o tada pasakė: „Nekandau jam.“
Pasakiau: „Pažiūrėk į dantų žymes.
Galėčiau nunešti tavo brolio ranką pas ortodontą,
ir jie tau pagamintų kapas.“
Įsiutau. Taip nedarau, bet čiupau jį ir pasakiau:
„Pabūsi kitame kambaryje.“
Nuvedžiau ir užtrenkiau duris.
Planavau priversti jį
penkias minutes pagalvoti apie savo blogą poelgį.
Vos penkios minutės apmąstyti savo veiksmų pasekmes.
Bet aš toks modernus mižnius,
kad po dviejų su puse minutės pradėjau galvoti:
„Jis visą gyvenimą praleis terapijoje.
Neatsigaus po tokios traumos.
Turiu eiti ir pasakyti, kad jis mano sūnelis,
kad mylėsiu jį, kad ir kas nutiktų.“
Atidariau duris tikėdamasis pamatyti jį ašarų baloje
viduryje kambario.
Ne tik kad jo ten nebuvo, jis buvo atsirėmęs į langą,
žiūrėjo į miestą visiškai atsipūtęs.
Jis atrodė kaip prancūzų naujosios bangos filme.
Trūko tik beretės ir cigaretės.
„Ar įkandau jam?
Galbūt.
Bet gyvenime arba kandi tu,
arba kanda tau.“
Pasakysiu jums. Turiu teoriją.
Mano teorija tokia.
Manau, kad mano vaikai
rėks ant savo vaikų.
Manau, tai praleidžia vieną kartą.
Manau, kad naktį
berniukai guli dviaukštėje lovoje, kalba apie tai ir sako:
„Kai užaugsiu, nesirinksiu neefektyvių kvailysčių, kurias renkasi tėtis.
Būsiu garsus kaip senelis.“
O kitas atsako: „Žinoma, nebūsiu beta kaip tėtis.
„Nuvertinti jausmus?“ Užauk, mažvaiki.“
Žmona mano, kad kiti padės tapti geresniais tėvais,
ji vis siunčia instagramo vaizdo įrašus, kuriuose instagramo mamos
dalinasi savo išmintimi.
Manau, jeigu jos atrodo per tvarkingai,
tai reiškia, kad turi kitokius vaikus nei mes.
Jei plaukai išdžiovinti ir turi žiedinę lempą,
pagalvoju: „Tai skirta ne mums.“
Dažnai jų patarimai labai paslaptingi.
Žmona atsiuntė vieną moters įrašą, kuriame ji ramiai sako:
„Vaikams labai svarbus teigiamas grįžtamasis ryšys.
Jei ryte pasakysite vaikui, kad jums patinka jo rašysena,
mažiau tikėtina, kad vakare muš brolį ar sesę.“
Nežinau, ar tai tiesa, ar ne,
nes visada prisimenu tai per vėlai.
Jie mušasi kampe,
pribėgu ir sakau: „Man patinka tavo rašysena!“
Yra...
Nors yra instagramo mamų, kurios man patinka.
Tokios, kurios vos tvardosi,
o įrašą filmuoja
„Bleiro raganos“ stiliumi.
Slepiasi spintoje, kad jų nerastų vaikai.
„Neturiu daug laiko.
Išsiaiškinome, kaip nuo tapetų nuvalyti markerį.
Reikia... o ne, mane rado.“
Mudu su žmona esame labai artimi su savo tėvais,
tai mus iškart suartino.
Pagalvojome, kad jei sukursime savo šeimą, galbūt turėsime vaikų,
kurie norės būti su mumis tiek, kiek mes norime būti su savo tėvais.
Tačiau mūsų šeimos taip pat turi tam tikrų skirtumų.
Pavyzdžiui, kai augau,
prie stalo galiojo taisyklė: „Niekada nekalbėk, nebent tave kalbina.
Jei kalbi, tai turi būti susiję su pokalbio tema.“
Ir žinoma: „Nekalbėk,
kol kalbantis žmogus nebaigė kalbėti.“
Manau, žmonos šeimoje galiojo taisyklė:
„Kai tik ką nors pagalvoji, pasakyk tai garsiai.
Idealiu atveju pradėk kalbėti, kol dar nebaigei galvoti.
Pabandyk išgirsti užbaigtą mintį ne savo galvoje, o ausimis...
pirmą kartą.“
Kitas šaunus dalykas, kurį daro žmonos šeima -
kai skambina į restoraną užsisakyti maisto,
tik tada, kai jau kalbasi su darbuotoju,
klausia visų, ko nori valgyti.
Jie kritikuoja restoraną, kalbėdamiesi telefonu su restoranu.
Sako: „Gal užsisakome koldūnų?“
Kažkas atsako: „Ne, jų koldūnai permirkę!
Neužsisakinėsime koldūnų!“
Mano žmonos šeima yra žydai. Neminėjau to,
bet ir taip akivaizdu.
Jei yra dalykas, dėl kurio žydai sutaria,
norėčiau sužinoti, kas tai.
Noriu pabrėžti, kad juokeliai nėra antisemitiniai.
Myliu savo žydę žmoną.
Myliu savo žydus vaikus.
Turiu nuostabius uošvius.
Geriausia apie mano uošvius yra tai, kad juos labai lengva rasti.
Jei ieškote jų -
jie lenda į mano reikalus.
„Belskitės.“
Laukia sudėtingas pokalbis su vaikais,
nes mano žmonos seneliai išgyveno Holokaustą.
Akivaizdu, kad vieną dieną jiems tai teks paaiškinti.
Vaikų problema yra ta, kad kartais jie užduoda klausimą,
kurio nesi pasirengęs atsakyti,
bet esi priverstas.
Aną dieną
žmona pasakė vienam iš sūnų:
„Tau pasisekė, kad pažįsti visus senelius,
tavo močiutė nepažinojo savo senelių.“
Jis paklausė: „Kas atsitiko?“ Ji atsakė: „Jie visi žuvo kare.“
Jis paklausė: „Jie buvo kariai?“
O ji atsakė: „Ne kiekvienas žuvęs kare yra karys.“
Jis minutėlę nutilo, o tada paklausė: „Ak...
jie buvo būgnininkai?“
Nes matė Nepriklausomybės karo paveikslėlių knygą.
Ir, sakyčiau, gana protingai
padarė išvadą, kad nors kariams akivaizdžiai gresia didelis pavojus,
tie būgnininkai priekyje tikrai mirs.
Koks blogas metas gerai groti būgnais.
Galbūt pats blogiausias metas.
Lažinuosi, kai išgirdo, kad ieško būgnininkų,
labai nudžiugo. Pagalvojo: „Dieve, puiku.
Nereikės kovoti. Liksime ir repetuosime koncertui.
Kai atvyks išgyvenusieji, surengsime jiems koncertą.“
Pakėlė ranką. Pasakė: „Moku groti.“
„Puiku, užsidėkite būgnus ir eikite į priekį.“
„Į priekį?“
„Taip, būsi tu, kitas būgnininkas
ir fleitininkas.“ O tas sako:
„Dūdelė.“ „Ne dabar, fleitininke.“
Mano žmona tvirtina, kad turėčiau atsiversti į judaizmą.
Jos argumentas yra tas, kad visi jau mano, kad aš žydas.
Geras argumentas. Aš šiek tiek žydas.
Kiekvienas mano sutiktas žydas sako: „Tu žydas, tiesa?“
Taip pat turiu švedų kraujo. Nė vienas švedas nėra sakęs...
Jie taip kalba.
Neatsiprašysiu už tai, kaip kalba.
Kodėl „Mapetų šou“ man meluotų?
Taip kalba švedai, o taip kalba laborantai...
Neseniai sužinojau keletą dalykų apie savo kilmę,
nes dalyvavau puikioje laidoje per PBS, pavadinimu „Surask savo šaknis“,
kurią veda profesorius Henris Luisas Geitsas. Puiki laida.
Jis genialus žmogus.
Sužinojau dalykų,
kurių nežinojau apie savo šeimą.
Sužinojau, kad esu kilęs iš Lietuvos žydų.
Lietuvos žydų, pagarsėjusių posakiu:
„Turime dingti iš Lietuvos.“
Bet buvau blogas dalyvis „Surask savo šaknis“ laidoje,
nes mane sunku šokiruoti ar nustebinti.
Geriausia laidos dalis yra, kai atskleidžia informaciją
apie tavo kilmę, o tu būni šokiruotas ir nustebintas.
O mane sunku šokiruoti,
tad serija buvo prasta.
Pavyzdžiui, vienu metu H. L. Geitsas pažvelgė į mane ir pasakė:
„Mes atsekėme vieną iš tavo protėvių iki 1650 m.
Mes radome jo vardą įrašytą miesto knygoje
iš 1650 m.
Kaip jautiesi?
Žinodamas, kad atsekėme tavo giminaitį
iki 1650 m.“
Ir viskas, ką sugebėjau pasakyti, buvo: „Na, žinojau, kad esu kilęs iš žmonių.“
Jis juk nepasakė: „Tavo proprosenelė
buvo undinė.“
Kartą šokiravo mane, tačiau netyčia.
Sėdi priešais jį, o tarp jūsų yra stalas,
ant stalo didelė knyga, pilna informacijos.
Jis pasakoja istoriją.
Kai pasakoja istoriją,
prašo, kad atverstum puslapį ir atskleistum informaciją.
Vienu metu jis man pasakė:
„Tu atlikėjas.“ Atsakiau: „Atlikėjas.“
„Ar šeimos medyje pažįsti kitą atlikėją?“
Atsakiau: „Nepažįstu kito šeimos nario,
kuris būtų atlikėjas.“
„Versk lapą.
Nes pamatysi kai ką šaunaus.“
Atverčiau kitą lapą, o ten nekrologas iš laikraščio
apie mano prosenelį, kuris nusižudė.
H. L. Geitsas sako: „Ką rašo?“
Sakau: „Būtent tai.
Panašu, kad mano prosenelis nusižudė.“
O H. L. Geitsas
pažvelgė ir pasakė: „Tai klaida. Atsiprašau.
Iškirpsime tai.“
O tada pasakė: „Gal atversk kitą lapą?“
Atverčiau kitą ir sakau: „O, senelis vaidino mokyklos spektaklyje.“
Sako: „Šaunu, tiesa?“ Atsakiau: „Henri...
negali taip tęsti po to, kai netyčia parodei savižudybės nekrologą.“
Čia jei magas sakytų: „Čia tavo korta?“
„Ne, manau, kad čia tavo penis.“
„Velnias, šūdas, šūdas, šūdas.
Ar čia tavo korta?
Pikų devynetas. Tavo korta?
Vis dar galvoji apie penį?“
„Taip!
Taip, vyruti.“
Dabar ta akimirka, kai daugelis komikų
pradeda savo anti-translyčių programą.
Džiaugiuosi galėdamas pranešti, kad neturiu tokios programos.
Nejaučiu nieko, išskyrus meilę ir pagarbą translyčių bendruomenei.
Mane visada labai erzina, kai žmonės skundžiasi,
kad jiems trukdo, kai kažkas pakeičia savo lytį.
Kai kalba, jog turi išmokti naują vardą,
naują įvardį arba pakeisti kontaktą
savo elektroniniame pašte.
Pakalbėkime nuoširdžiai.
Kas iš tikrųjų būtų sunkiau?
Jei kas nors jūsų gyvenime nuspręstų pasikeisti lytį
ar jei kas nors jūsų gyvenime nuspręstų, kad nuo rytojaus
taps veganu?
Kas rytoj labiau apsunkintų jūsų gyvenimą?
Prieš penkerius metus mano brolis nusprendė būti veganu,
praleidau su juo ne vieną Padėkos dieną,
ir geriau jau kitą Padėkos dieną pradėčiau nuo to,
kad tėtis įeitų ir sakytų: „Dabar aš moteris.“
Nei praleisčiau dar vieną Padėkos dieną,
kai brolis vis klausinėja: „Čia yra sviesto?“
„Visur pilna sviesto.
Tai yra tikroji Padėkos dienos prasmė.“
Taip prasidėjo pirmoji Padėkos diena. Atėjo čiabuviai.
Sako: „Čia kukurūzai.“ O piligrimai atsakė:
„O jeigu ant jų uždėtume sviesto?“
Čiabuviai sako: „Dieve, taip daug skaniau,
kaip galime atsilyginti?“ O piligrimai sako:
„Turime idėją, bet dar nesakysime.
Baltas žmogus.“
Mano užkietėjęs brolis nevalgo medaus.
Jis sakė, kad veganai, kurie valgo medų, yra vadinami beganais.
Sužinojau, kad nevalgo medaus,
kai vieną dieną buvo mano bute,
o aš mečiau jam granolos batonėlį,
nes atrodė, kad jis alkanas.
Jis paėmė jį ir pradėjo skaityti etiketę.
Jei būtų veganizmo logotipas,
tai turėtų būti žmogus, skaitantis etiketę jūsų namuose.
„Radau problemą.“
Beje, norėčiau galėti būti veganu.
Argumentai būti veganu yra geri.
Geriau aplinkai. Humaniškiau.
Bet geriausias šis argumentas.
Mano brolis atrodo daug sveikesnis už mane.
Jei pamatytumėte mudviejų su broliu nuotrauką,
dar vakar būtumėt nustoję valgyti mėsą.
Jis šviečia kaip saulė, o aš šalia jo
atrodau kaip vaikinas, laikantis žibintą kelto priekyje.
Tiesiog...
„Rūkas tirštas, bet mums pavyks!“
Jau anksčiau minėjau savo uošvius ir noriu skirti
ypatingo dėmesio savo nuostabiai uošvei.
Tikrai turiu nuostabiausią uošvę pasaulyje.
Mano mėgstamiausias dalykas yra tai,
kad ji kartais
sutinka su manimi, kad mano žmona persistengia.
Kartais su žmona pykstamės prieš mano uošvę,
o ji pagauna mano akių kontaktą
iš kitos kambario pusės ir tarytum sako: „Atsiprašau.“
Tai turi vykti be žodžių.
Man tai vertinga tik tuo atveju, jei tai neverbalinis
jos elgesio pripažinimas.
Jei ji gina mane,
tai man yra katastrofa.
Nes kiekvienas susituokęs žino, kad visada lengviausia
sutikti su sutuoktiniu, kai jie kažkuo skundžiasi.
Nesuskaičiuoju, kiek kartų dienos pabaigoje,
kai ruošiamės miegoti, mano žmona sako:
„Ar gali patikėti, kad mama sako, jog turiu būti tau malonesnė?“
Galiu atsakyti tik: „Taip, kokia kalė.
Rūpinkis savo reikalais.“
Turiu nedraugišką žmoną.
Bičiuliai...
Bet tik man. Ji nedraugiška su manimi, bet labai draugiška su vaikais.
Taip daug geriau nei atvirkščiai.
Jei būtų draugiška su manimi,
o nedraugiška su vaikais, mano gyvenimas būtų pragaras.
Grįžus namo, jie man sakytų:
„Ei, turi kažką daryti, mes ir tavo vaikai.“
„Nekalbėkite su manimi, nenoriu, kad žinotų, jog mes draugai.“
Beje, nepuolu savo žmonos.
Taip ginuosi nuo jos piktumo.
Ji labai sunkiai dirba. Turi tris vaikus.
Ji išsekusi. Dirba visą darbo dieną.
Mano žmona yra advokatė.
Ji išlaikė Niujorko egzaminus. Ji yra geniali moteris.
Niujorko egzaminas sunkiausias.
Jį išlaikė Džulianis.
Suprantu, kad ji pavargus. Ji labai kantri su vaikais,
tad kartais turi išsilieti ant manęs, bet aš to nusipelniau.
Aš labai erzi... Štai keletas dalykų, kuriuos darau.
Štai keletas dalykų, kuriuos darau, dėl kurių jį pyksta.
Turime tris vaikus, bet vis dar nežinau, kaip sulankstyti vežimėlį.
Žiūriu į jį taip, kaip žiūrėtų šuo, jei lieptum jam lankstyti origamį.
Nežinau, kaip jį sulankstyti.
Judinu jį. Šiek tiek pakratau.
Ei, turiu klausimą moterims.
Ar stebėdamos, kaip vyras bando sulankstyti vežimėlį,
pagalvojate: „Negaliu patikėti,
kad maniau, jog jis gali mane patenkinti seksualiai?“
Jis sako: „Man atrodo, pavyko.
„Jau beveik.“ O jūs sakote: „Yra mygtukas.“
„Ne, jau beveik.
Dar keli stūmiai.“
Norite išgirsti kai ką skaudaus?
Kai žmona pirmą kartą išgirdo šį juokelį,
ji labai juokėsi.
Juokėsi skaudžiai ilgai.
Iš publikos sušuko: „Amen, brolau!
Sutinku!“
Nesakau, kad mano žmona yra tobula.
Yra keletas dalykų, kuriuos pakeisčiau.
Jei galėčiau kažką pakeisti,
patobulinčiau jos kalbėjimo manierą.
Žmona visą laiką svarbius dalykus sako
atsukusi nugarą ir išeidama iš kambario,
nė kiek nepakeldama balso.
Sako: „Šiandien buvo
dujų įmonė, yra toksiškos...“
Vis pykstamės, nes ji man sako:
„Nepamiršk, po valandos vakarieniaujame su Harisais.“
Klausiu: „Kada tai minėjai?“
O ji atsako: „Pirmadienį, kai pašnibždėjau į pašto dėžutę.“
Dar norėčiau pakeisti mėgstamiausią žmonos kofeino gėrimą.
Tas gėrimas yra mačia latė.
Jei nežinote, kas tai yra, pasakysiu, kas tai nėra.
Pasirinkimas kavinėje, kurioje lankaisi.
Nemandagu jos prašyti, kai kažkas sako:
„Užsisakysime kavos, ko norėsi?“ Visai kaip:
„Užsisakysime picą, nori kažko?“
„Plokštainio su įdaru.“
„Neturės.“ „Neskauda paklausti.“
„Skauda, nes nenoriu atrodyti kaip beprotis.“
Manau, žmonai patinka mačia latės, nes jų sunku gauti.
Taip sakau,
nes mano žmonos meilės kalba yra paslaugos.
Ar žinote apie meilės kalbas?
Štai, kokios yra meilės kalbos tiems, kas nežino.
Yra penkios meilės kalbos. Taip žmonės priima meilę.
Paslaugos, prisilietimai, laiko leidimas kartu, dovanos
ir palaikymo žodžiai.
Nežinau, kas sukūrė šį sąrašą.
Žinau tik tiek, kad jų meilės kalba neabejotinai yra paslaugos.
Tai didžiausia visų laikų apgavystė - kad paslaugos
yra įtrauktos į šį sąrašą su kitais keturiais logiškais dalykais.
Štai koks gyvenimas, jei tavo meilės kalba yra prisilietimai, o žmonos - paslaugos.
„Grįžęs namo norėčiau apkabinimo.“
„Reikia, kad pataisytum boilerį.“
Laiko leidimas: „Nori pasivaikščiot?“
„Taip, po to, kai išvalysi latakus.“
Panašu į aviakompanijos lojalumo programą: „Turime aukso, platinos, sidabro narystes,
o kai nusileisime, jūs išvalysit lėktuvą.“
Tai, ką darau, yra labai geras pavyzdys,
kaip sunku būti ištekėjusiai už komiko.
Užlipu čia ir pasakoju jums,
ką manau apie savo santuoką.
Taigi taip, sunku
būti ištekėjusiai už komiko.
Bet taip pat labai sunku būti vedusiu komiku.
Turiu omeny, kad kai esi vedęs,
ginčo metu visada turėtum
sakyti tai,
kas greičiausiai nuramintų situaciją.
Bet kai esi komikas,
į galvą šauna ne tai.
Kai esi komikas, ginčo metu galvoji:
„Galiu pasakyti juokelį, kuris pablogintų situaciją.“
Štai nesenas pavyzdys. Mano berniukai mėgsta superherojus,
visada apie juos klausinėja.
Klausia: „Kas laimėtų kovą - Betmenas ar Žmogus-voras?
Stipresnis Halkas ar Toras?“
Aną dieną paklausė: „Kas greitesnis - Supermenas ar Blyksnis?“
Tai senas komiksų pasaulio klausimas.
Didžiavausi, kad to paklausė.
„Žinote ką? Pažiūrėsiu „YouTube“.“
Žinoma, buvo trijų minučių vaizdelis
iš „Teisingumo lygos“, kuriame jie lenktyniauja.
Sakau: „Pažiūrėkime.“
Svarbu paminėti,
kad vaikai mažai būna prie ekranų.
Nesakau to norėdamas pasirodyti geresnis tėvas už kitus.
Tik sakau, kad mūsų vaikai bus geresni už jūsų.
Berniukai sėdi ant kelių, aš išsitraukęs telefoną,
žiūrime lenktynes,
įeina žmona ir klausia: „Ką veikiate?“
„Žiūrime Betmeno ir Blyksnio lenktynes.“
Sako: „Filmuką?“
Nesusilaikiau ir atsakiau: „Ne, tikruosius vyrukus.
Argi ne beprotiška? Yra tikri vyrukai.
Ir jie net nebandė nufilmuot...
Filmavo dokumentinę juostą dykumoje.
Tada pamatė mėlyną ir raudoną...
Pagalvojo: „Ar ką tik...“ Ir ji išėjo iš kambario.
Išėjo galvodama:
„Neįtikėtina, kad mama liepė gražiau elgtis.“
Dar vienas šviežias pavyzdys.
Vykome atostogauti,
vykome iš Niujorko, ėjome pro patikrą,
kai saugumo agentas žmonos rankiniame bagaže rado dėžutę humuso.
Jie jį išėmė ir pasakė: „Į lėktuvą negalima neštis humuso.“
O žmona atsakė: „Buvau jo įsinešus anksčiau.“
Nuskambėjo ne taip įtikinamai, kaip ji norėjo.
Nes jie atsakė: „Negalite į lėktuvą neštis humuso.“
Žmona: „Tai ne skystis.“
O jie: „Bet ir ne kieta medžiaga.“
Pasirodo, tokiais atvejais nugali saugumo darbuotojas.
Buvau žmonos pusėje.
Visi į lėktuvą nešasi humusą.
Kodėl išskyrė ją?
Kiekvieną kartą eidamas lėktuve
matau bent penkias humuso dėžutes.
Taigi atėmė jos humusą.
Ji buvo nusiminusi,
tada pasakė: „Gali patikėti?“
Atsakiau: „Ne.“ Bet nesakiau, kuo negalėjau patikėti.
Buvau atviras, bet nepasakiau tiesos.
Tai būtų istorijos pabaiga, bet turėjome skristi atgal į Niujorką.
Pakeliui į oro uostą žmona sustojo
parduotuvėje ir nusipirko dėžutę humuso.
Tokio paties dydžio, gal dar didesnę.
Jie vėl jį rado.
Šįkart parduotuvės maiše.
Ji tiesiog prašėsi to.
Išėmė jį
ir pasakė žmonai: „Negalite į lėktuvą neštis humuso.“
O ji atsakė: „Buvau jo įsinešus anksčiau.“
Neminėdama to, kas neseniai įvyko.
Jie paėmė jos humusą.
Praėjome patikrą,
mačiau, kad ji pikta. Žinojau, kad geriau patylėti.
Žinojau, kad teisingas pasirinkimas yra tylėti,
bet nesusilaikiau. Atsisukau į ją
su didele šypsena ir pasakiau: „Na, kitą kartą pavyks.“
Beje, ji čia šį vakarą.
Jos čia nėra.
Ar išprotėjote?
Jei ji būtų čia, tikrai nepasakočiau apie humusą,
nes nuo to laiko apie tai nekalbėjome.
Pasakysiu tiek, kad pažįstu savo žmoną.
Ji - stipri moteris.
Ji kruopšti, ryžtinga.
Kitą kartą ji įsineš humuso į lėktuvą.
Tikiu ja.
Tikiu, kad įsineš humuso į lėktuvą.
Nuvyks į oro uostą, atsegs rankinį bagažą
ir ištrauks maišą avinžirnių ir grūstuvą.
Pažiūrės darbuotojui į akis ir pasakys:
„Manau, kad viskas čia teisėta.“
Jie tiesiog linksės, nes suvoks, kad pralaimėjo.
Tada, gerbdami jos pergalę, visi oro uosto patikros darbuotojai
padarys jai tunelį, kuriuo ji eis.
Laikys savo magnetines lazdeles kaip kardus.
Ji eis per oro uostą po magnetinėmis lazdelėmis,
keleiviai šauks jos vardą
ir mėtys pitos traškučius kaip rožių žiedlapius.
O tada pasieks lėktuvą, atsisėsime,
ji baigs gaminti savo mišinį
ir paklaus vaikų: „Norite humuso?“
Jie atsakys: „Nekenčiame humuso.“
O aš pašnibždėsiu: „Nemėgstu jo.“
Vaikai niekada nežiūrėjo mano laidos, bet neseniai atsivedžiau juos į darbą,
nes šventėme dešimties metų jubiliejų,
lankėsi prezidentas Džo Baidenas.
Ačiū.
Tad pagalvojau -
kada dar mano vaikai
galės susitikti su prezidentu?
Galbūt nenorėsiu, kad susitiktų su kitu.
Pasakiau: „Žinote ką?
Tegul vaikai susitinka su prezidentu.“
Geriausia dalis stebint, kaip vaikai susitinka su prezidentu
buvo ne prezidento elgesys, o tai, kaip skirtingai vaikai elgėsi
pagal savo asmenybę.
Pirmas buvo vyriausias.
Jis - mieliausias berniukas pasaulyje.
Jis labai stengiasi, kaip tikras vyresnysis brolis.
Jis nori būti geriausias vaikas.
Jis išsirinko drabužius,
dėvėjo gražiausius, kokius rado.
Įėjo ir pasakė: „Sveiki, pone prezidente,
mano vardas Ašas, malonu susipažinti.“ Didžiavausi juo.
Net skaudėjo širdį, kaip gražiai pasirodė.
Toliau ėjo mano vidurinysis sūnus.
Jis gimė daugiabučio vestibiulyje...
ir taip elgiasi kiekvieną dieną.
Negaliu...
Negaliu to paaiškinti.
Net jei nežinotumėte, kas jis,
pamatę kambary sakytumėte:
„Manau, jis gimė vestibiulyje.“
Jis irgi išsirinko drabužius.
Vilkėjo traukinio konduktoriaus švarką ir akinius nuo saulės.
Įėjo šokdamas.
Kai įėjo,
vyriausiajam buvo taip gėda, kad užsimojo kumščiu.
Bet prisiminė, kad ryte sakiau,
jog turi gražią rašyseną, todėl tiesiog...
Taigi vidurinysis šoka ir pradeda dainuot:
„Džo Baidenas, Džo Baidenas, Džo Baidenas.“
Atsistoja šalia jo ir rėkia prezidentui į veidą:
„Jūs mano mėgstamiausias prezidentas!“
Džo Baidenas labai nustebo,
nes nemanau, kad Baidenas yra jo paties mėgstamiausias prezidentas.
Maždaug: „Ar nepasakojai jam apie Obamą?
Nes jei mėgsta mane, tai Obamą dievintų.“
Geriausia buvo mano dukra Adė, dvejų su puse.
Prezidentas elgėsi su ja nuostabiai.
Buvo jai labai mielas.
Jis atsisėdo ant sofos, kad būtų jos akių lygyje,
ji priėjo, jis į krepšį įkišo ranką
ir ištraukė pliušinį Komanderį -
Baltųjų rūmų šunį.
Jis to nežinojo, bet sausį lankiausi Baltuosiuose rūmuose.
Iš jų išėjau su trimis pliušiniais Komanderiais,
kuriuos daviau savo vaikams.
Jis įkišo ranką
ir padavė jį Adei, tada sako...
Pasakė: „Čia tau.“
Ji pažiūrėjo,
tada pažvelgė į jį ir sako: „Turiu tokį.“
Prezidentas: „Turi tokį?“ Adė: „Taip, turiu namuose.“
Jis laiko žaislą ir sako:
„Nori dar vieno?“ O ji: „Ne.“
Visą dieną nerimavau dėl jų susitikimo,
nes dukra palaiko Trumpą ir...
Ne socialiniais klausimais, o mokesčių reikalais.
Ji mano, kad NATO šalys moka nepakankamai.
Jei susitiksite, nesiginčykite su ja.
Vyksta keistas dalykas. Užaugau priemiestyje,
bet visada norėjau gyventi Niujorke.
Vaikai gyvena Niujorke,
bet nori gyventi priemiestyje.
Mano tėvai gyvena tame pačiame name, kuriame užaugau,
Naujojo Hampšyro priemiestyje.
Vaikai vis klausia:
„Kada uždirbsi tiek, kad nupirktum tokį namą?“
Gyvenam Niujorke,
o vaikams Niujorkas nieko nereiškia.
Niujorkas jų visai netraukia.
Jie niekad nesako: „Seneliai turi kiemą,
o mes galime nueiti iki teatro.“
Mano butas toks,
kad gyvenę Niujorke sakytų: „Geras butas.“
Gyvenę bet kur kitur sakytų: „Na, gal.“
Štai keletas
mano labai brangaus Niujorko buto savybių.
Nebūna visiškai tamsu.
Nebūna visiškai tylu.
Gyvename netoli universiteto,
taigi kas antrą naktį pirmą nakties
girdi, kaip kažkas šaukia:
„Su Krista susitiksime ten!“
Kad ir kam šaukiama apie Kristą,
pirmąkart jie neišgirsta, todėl šaukia:
„Kristos nėra su mumis!“
O pirmasis vėl:
„Ne, Krista susitiks su mumis ten!“
Reikia daug pastangų, kad atidaręs lango nesušukčiau:
„Bičiuliai, Krista negyva!
Krista mirė, labai liūdna, bet ji negyva!“
Ar bute turime šildymą?
Taip, turime paprastus radiatorius.
Geriausias dalykas, kad jie tokie karšti, kad palietus
ne nusidegini, o tiesiog miršti.
Jie kaip lava.
Manau.
Man sakė, kad šie radiatoriai buvo dar prieš karą.
Nesu tikras, apie kurį karą kalbėjo.
Tai ne vienintelis prieškarinis dalykas mūsų name.
Koridoriuje turime kaimynę,
kuri žemėlapyje rastų Prūsiją.
Panašiai kaip Prūsija po Antrojo pasaulinio karo, ji taip pat neturi ribų.
Aną dieną bandžiau pro duris į mokyklą išvesti sūnų.
Išvedžiau į koridorių,
o jam buvo sunkus rytas, kaip dažnai būna vaikams.
Išvedžiau į koridorių, jis išsilaisvino man iš glėbio
ir nubėgo į butą.
Gaudžiau jį su jo batu rankoje
ir palikau atviras duris.
Pagaliau pasodinau jį ant kėdės,
bandau užmauti jam batus, aš piktas, jis verkia,
mums sunkus rytas, o tada staiga išgirstame:
Nutilk, mažuti
Nesakyk nė žodžio
Atsisukame.
Mūsų kaimynė įėjo pro atviras duris
į mūsų butą, vilkėdama naktinius,
kurių spalvą būtų galima pavadinti „Viktorijos laikų šmėkla“
arba „miesto šulinyje nuskendusios merginos vaiduoklis“.
Savo bute ji išgirdo vaiko verksmą ir pagalvojo:
„Žinau, kas nuramina vaikus -
siaubo filmų anonsuose dainuojama vaikiška dainelė.“
Bet istorija turi laimingą pabaigą,
su ja ir atsisveikinsiu.
Tą akimirką, kai įėjo kaimynė,
su sūnumi užmezgėme akių kontaktą.
Supratau, kad jis galvoja tą patį,
ką ir aš, nes pažiūrėjo į ją,
o tada į mane ir pasakė: „Velniop tai.“
Atsakiau: „Ką tik sumokėjai už koledžą, bičiuli.“
Labai ačiū, Čikaga. Gero vakaro.
Išvertė Domantė Jančiūnaitė