Downloaded from YTS.MX
Cum suntem, Chicago?
Official YIFY movies site: YTS.MX
Cum suntem, Vic Theater?
E minunat să mă aflu azi aici, cu voi.
E minunat să fim aici împreună.
Trec direct la subiect.
Trec printr-o criză cu încrederea în mine însumi.
Trec prin această criză, deoarece copilul meu de şase ani
a început să spună ceva
mai amuzant decât orice glumă scrisă de mine în ultimul an.
Când trebuie să facă pipi, vine şi spune: „Fac pipi.”
Când trebuie să facă caca, vine şi-mi şopteşte la ureche:
„Am un secret. E maro.”
E perfect. Niciun alt detaliu.
Ce altceva ar putea să fie?
„Am un secret. E maro.” Lasă-mă să ghicesc, faci caca?
Nu, mama are o aventură cu curierul.
E minunat de fiecare dată
când eşti părinte şi copilul spune ceva amuzant.
Dar e şi mai bine dacă eşti comediant. Imediat ce spune ceva amuzant,
abia aştept să vin pe scenă să vă spun vouă.
Asta pentru că fericirea copiilor mei e foarte importantă,
dar să şi producă ceva material.
Pe scurt,
vreau să fie fericiţi,
dar vreau să-mi ofere şi conţinut.
Am un material bun, Bebeluşul din hol, fiindcă al doilea...
Al doilea copil s-a născut în holul blocului.
O poveste incredibilă.
Mai mult de atât,
ştiţi ce gândeşte un comediant
căruia i se naşte un copil în holul blocului?
Caşcaval, caşcaval.
Din punctul meu de vedere,
bebeluşul din hol şi-a plătit deja studiile.
Secretul maro, nu mai are mult.
Nu e suficient pentru un ciclu universitar de patru ani,
dar ajunge pentru un an la un colegiu de stat.
Voi vorbi destul de mult în seara asta despre copii
şi cred că nu toată lumea de aici are copii.
Însă avem un premiu de consolare marfă pentru voi. Fiţi atenţi!
La finalul serii,
mergeţi acasă şi acolo nu e nici picior de copil.
Asta e...
chiar minunat.
Puteţi devora un serial într-o noapte, ce-o mai fi şi asta.
Să devorezi un serial.
Eu şi soţia mea suntem atât de obosiţi.
Nu doar că nu devorăm niciun serial,
am ajuns să ne uităm la TV sub formă de microdoze.
Vedem zece minute dintr-un episod.
Soţia adoarme în cinci minute,
dar eu n-am voie să-l sting,
fiindcă reducerea bruscă a volumului o va trezi.
Prin urmare, trebuie să reduc volumul gradual,
uitându-mă pe măsură ce personajele vorbesc tot mai încet.
Cred că aşa se întâmplă când te uiţi la TV în timp ce ai un AVC.
Apoi...
A doua zi, trebuie să mă uit din nou la acele cinci minute.
Cu ele încep. Ce vreau să spun
e că ne ia mai mult de trei luni să vedem un episod dintr-un serial.
Voi vorbi despre copiii mei şi-ar trebui să vă spun numele lor.
Ei se numesc Ash, Axel şi Addie.
Fiecare nume în parte este minunat.
Împreună, sunt un dezastru.
E ciudat şi răutăcios să mergi la bunici
cu trei copii şi să le spui: „I-am adus pe nepoţi...”
Rămân muţi.
Bunicii au nevoie de cuvinte cu pronunţări foarte diferite.
De aia pastilele de tensiune nu rimează cu arsenic.
Ai nevoie de...
o zonă de siguranţă.
Nu vă spun a cui a fost ideea să pună tuturor copiilor nume care-ncep cu A.
Vă spun doar că eu mă numesc Seth, iar soţia mea Alexi.
Mi se spune des: „Alexi, sigur îi încurci şi ei numele cu ale copiilor,
pentru că începe tot cu A”, dar nu.
Partea cea mai grea
când pe soţie o cheamă Alexi
este cât de des crede Alexa noastră că vorbesc cu ea.
Mai rău,
folosesc prenumele soţiei numai când ne certăm
şi fac pe pasiv-agresivul,
adică Alexa spune chestii de genul: „Îmi pare rău,
nu înţeleg ce vrei să spui cu: «Nu suntem toţi perfecţi ca tine»”.
Îmi cresc copiii în New York.
Ador să-mi cresc copiii în New York.
Dar, normal,
atunci când îţi creşti copiii în New York sau orice alt oraş
trebuie să fii mereu atent la siguranţa lor.
Îmi duc băieţii la şcoală în fiecare zi, şi, de când erau foarte mici,
am inventat o schemă când treceam strada.
Ajungeam la intersecţie şi ne uitam la semafor,
iar dacă era roşu,
spuneam toţi trei în cor:
„Roşu” şi ne opream.
Şi dacă vedeam omuleţul verde, spuneam toţi trei:
„Omuleţul verde” şi treceam strada.
Îmi plăcea momentul,
băieţii erau amuzaţi,
iar trecătorii erau toţi încântaţi de acest spectacol.
Şi totul era minunat.
Zilele trecute a venit şi soţia cu noi,
s-a uitat la semafor şi a spus:
„Parcă e mai mult alb decât verde.”
Eu i-am răspuns: „Nu ştiu
dacă m-aş simţi prea bine
să spun împreună cu băieţii «Omuleţul alb»,
înainte să trecem strada.”
Şi mai rău,
băieţii mei merg şi vorbesc aşa.
„Omuleţ alb!”
„Faceţi loc pentru omuleţul alb.”
„Motociclişti şi biciclişti, păzea!”
„Trece un omuleţ alb strada.”
„E dreptul nostru din naştere să trecem în siguranţă.”
Pentru mine, a fi părinte înseamnă
să-ţi reprimi constant propriul sine.
Vă dau un exemplu.
Eşti părinte,
trebuie să ai grijă întotdeauna ce spui, iar eu fac asta.
Încerc foarte mult să am grijă ce spun când sunt copiii de faţă.
Acestea fiind spuse,
uneori simt că nu sunt suficient apreciat
pentru primul cuvânt pe care am vrut să-l spun.
De exemplu, zilele trecute eram în bucătărie,
toţi copiii erau prin preajmă, m-am atins de aragazul încins,
m-am ars şi am spus: „La naiba!”
Soţia m-a privit vrând parcă să-mi spună că trebuie să fiu mai atent.
Sunt de acord. Dar, în acelaşi timp,
am vrut să-i adun pe toţi în jurul meu şi să spun:
„Ştiţi că tata a vrut să spună, de fapt, «futu-i», nu-i aşa?”
Şi când îţi stă un „futu-i” pe creier,
nu poţi să scoţi doar un: „Pisicii mei!”
Pur şi simplu nu poţi.
La vârsta mea, mi-aş frânge spatele dac-aş face asta.
Dacă vedeţi vreun tătic cu suport cervical,
să ştiţi că a vrut să urle: „Futu-i!”,
dar a spus doar: „Pisicii mei!”
Nu vrei să spui vreun cuvânt urât în faţa copilului tău,
deoarece, cât vei trăi, partenerul va da vina pe tine
când copilul va rosti acel cuvânt.
Partea drăguţă e că poţi să-ţi dai seama
de la cine au învăţat un cuvânt, în funcţie de cum îl spun.
De exemplu, poţi să-ţi dai seama
dacă copilul a învăţat un cuvânt urât la şcoală.
Zilele trecute, unul din copii s-a întors acasă
şi dansa prin sufragerie spunând:
„Rahat, rahat, rahat, rahat, rahat.”
Soţia s-a uitat la mine, de parcă era vina mea.
Iar eu am spus: „De la mine n-a învăţat aşa ceva!”
Eu nu mă lovesc la degetul de la picior
şi apoi merg în paşi de dans prin cameră.
La fel de simplu e să afli când au învăţat cuvântul de la tine.
Zilele trecute, băiatul meu construia un Lego
pe masa din sufragerie şi toată construcţia s-a prăbuşit.
Şi când s-a prăbuşit, a spus:
„Futu-i!”
Iar eu: „Asta, da. Asta a-nvăţat-o de la mine.”
„Exact aşa fac şi eu.”
Parcă mă vedeam într-o oglindă.
Nu doar înjurăturile
spuse de copii sună urât.
Există şi alte cuvinte pe care nu vrem să le spună copiii noştri.
Îi implorăm să nu spună „dezgustător”.
Le spunem să nu zică „prost”. „Să nu spui prost.”
Cel mai puternic e „ură”.
Copiii spun toată ziua că urăsc câte ceva,
iar noi le spunem: „Nu spune «urăsc»!”
„Spui «nu-mi place» sau «nu e pe gustul meu».”
Ne-am chinuit mult să-i facem să vorbească aşa.
Într-o zi, unul din băieţi a intrat în dormitor spunând
„Tati, ştii pe cine urăsc?”
I-am răspuns: „Nu spunem «urăsc»,
spunem «nu-mi place» sau «nu e pe gustul meu»”.
L-am văzut supărat şi am întrebat: „Despre cine era vorba?”
„Era vorba despre tipul care l-a ucis pe Martin Luther King.”
Am răspuns imediat:
„În cazul ăsta chiar poţi să spui «urăsc».”
Nu vreau să-i aud pe copiii mei spunând:
„Ştii cine nu era pe gustul meu?”
„James Earl Ray. Nu prea-mi plăcea de el.”
„Vă rog să mă scuzaţi, s-a schimbat semaforul.”
„Omuleţul alb!”
N-aş putea să-mi urăsc niciodată copiii.
N-aş putea să-mi urăsc copiii.
Acestea fiind spuse, cred că e sănătos...
să avem în minte o listă cu trei lucruri
pe care ei le fac în prezent, dar eu le urăsc.
Urăsc cum aruncă zarurile.
N-ar ţine zarurile pe masă, nici dacă de asta ar depinde supravieţuirea lor.
Şi când încep să arunce cu ele,
e un fel de „Pregătiţi-vă de atac!”
Apoi spun: „Cum se joacă Monopoly?” „Vă spun eu cum:
dacă ai ambele zaruri pe masă, câştigi.”
„Suntem în separeul de luat micul dejun,
nu la masa de barbut de la cazino.”
Iată cum arăt eu când joc jocuri de masă cu copiii.
Şi după ce găsesc zarul, stau acolo un moment.
Pentru că ei nu ştiu că l-am găsit.
Şi e foarte multă linişte acolo, sub canapea.
Îmi mişc puţin picioarele ca să...
ştie că n-am murit.
Mă odihnesc puţin acolo.
Am contact vizual cu un păianjen.
„Salut, prietene.
Tu ai copii?”
Urăsc felul în care aruncă zarurile.
Urăsc când se trezesc în toiul nopţii.
Copiii mei sunt la vârsta la care au coşmaruri,
iar când au coşmaruri, vin la noi în cameră.
Şi când vin la noi în cameră,
eu şi soţia ştim că unul din noi
va rămâne treaz în următoarea oră încercând să-i adoarmă la loc.
S-a ajuns în punctul în care e atât de traumatizant pentru mine,
încât atunci când aud că se deschide uşa,
mă gândesc: „Poate am noroc şi e doar un hoţ.”
Poate e doar un hoţ care-mi va fura politicos lucrurile de valoare...
şi nu va trebui apoi să-l scarpin pe spate timp de o oră.”
Am luat o decizie teribilă vara trecută.
Fiul meu a avut un coşmar şi n-a mai putut să adoarmă.
Şi i-am spus: „Te ajută dacă te scarpin pe spate?”
Iar acum, cred că îi place atât de mult să fie scărpinat pe spate,
încât inventează acele coşmaruri.
Pentru că vine în camera mea
şi nu are energia unui copil pe care tocmai l-a înfricoşat ceva.
Vine şi zice: „Am o veste proastă...
omul schelet s-a întors.”
„Vestea bună e că mi-am dat deja tricoul jos.”
Dar vă învăţ un truc,
dacă aveţi un copil căruia îi place să fie scărpinat pe spate.
Luaţi o bucată de bandă adezivă
şi le-o lipiţi pe gură.
Urăsc cum aruncă zarurile.
Urăsc când mă trezesc în toiul nopţii.
Pentru a treia voi îngenunchea.
Urăsc cât de mult vorbesc despre lavă.
Vorbesc tot timpul despre lavă.
Dau vina pe şcoli. Înţeleg,
încerci să-i înveţi ştiinţă pe copii,
vorbeşti despre vulcani, vorbeşti despre lavă,
dar apoi vin acasă şi au multe întrebări despre lavă,
iar eu nu ştiu nimic despre lavă.
Tot ce ştiu despre lavă e că, dacă ei ajung s-o vadă de aproape,
am eşuat ca tată.
Nu vă spun de câte ori am încercat
să fac o parcare laterală pe un loc mic.
Şi mă uit în oglindă şi văd două feţe tâmpe uitându-se la mine.
Şi încep: „Dacă atingi lava, mori?”
Nu mi-aş urî niciodată copiii. Nu le-aş face niciodată rău.
Nu le-aş face rău niciodată.
Serios, nu le-aş face rău niciodată.
Recunosc, din când în când,
trag puloverele jos de pe ei cât de repede pot.
La finalul unei zile lungi, când nu-mi fac favoarea
de a mă ajuta să-i dezbrac,
apuc fiecare strat de haine pe care-l poartă
şi-l smulg de pe ei,
pentru că, şi spun asta cu toată jena,
acest moment îmi aduce bucurie. Când îl prinde...
când îl prinde aşa...
când îi fac pe copii Portocala mecanică, ca să vadă ce mi-au făcut.
Nu e o stare permanentă.
Mă calmez imediat.
Pot să spun că ţi se schimbă complet perspectiva
odată ce ai copii.
Ai mei au opt, şase şi doi ani.
Mai nou, pentru noi e ceva înfricoşător
să primim în poştă o invitaţie la nuntă.
Se poate întâmpla unul din două lucruri când eşti invitat la o nuntă.
Unu, ca pe invitaţie să scrie:
„Îi încurajăm pe invitaţi să nu-şi aducă copiii”,
adică va trebui să găsim pe cineva să stea cu ei
pentru o seară sau, uneori, tot weekendul. Şi e de rău.
Cel mai rău este când scrie: „Întreaga familie este invitată...
să ia parte la ziua noastră specială.”
Şi numai un cuplu de proşti, necăsătoriţi,
ar putea-o considera o idee bună.
Un cuplu de proşti, necăsătoriţi, fără copii ar crede că e o idee bună
să vină copii la ziua ta specială, pentru că încă nu ştiu
că acei copii pot strica orice zi, fie ea specială sau nu.
Şi când merg cu trei copii mici la o nuntă,
mă înspăimântă momentul
când trebuie să merg pe ringul de dans,
să întrerup dansul tată-fiică
spunând: „Scuzaţi-mă că vă deranjez,
felicitări, domnule, mireasa este superbă.”
„Dar, copiii noştri au mâncat tot tortul,
nu ştiu ce să spun,
tortul a dispărut şi sunt sigur că e un tort scump,
dar e vina dvs., noi nu trebuia să fim aici.”
„Şi dacă credeţi că nu-mi voi primi pedeapsa,
mi-o voi primi. Copiii au mâncat un tort uriaş,
vor sta treji toată noaptea,
iar mâine vor face caca toată ziua, de la tort.
„Vă mulţumesc şi că i-aţi făcut să poarte fracuri minuscule.”
„Încă nu ştiţi asta despre copii,
dar adoră să meargă la evenimente formale,
unde un tip le spune să stea liniştiţi.”
„Vă mulţumesc pentru asta.”
„Mersi pentru fracurile minuscule. Trebuia să le cumpărăm,
n-ar fi fost mai puţin scumpe,
decât cât de scump a fost închiriatul.”
„Soţia aşteaptă în maşină, m-a rugat să vă salut.”
„Se uită pasiv-agresiv la telefon,
căci chiar înainte să meargă la baie, a spus:
«Nu lăsa copiii să mănânce tortul».” „Dar aşa a fost,
şi probabil nu va mai vorbi cu mine niciodată,
dar voi rămâneţi căsătoriţi toată viaţa,
iar dacă nu se întâmplă asta şi divorţaţi,
vin şi vă las un rahat pe gazon. Mersi,
seară frumoasă. Mireasa e superbă.”
Recunoaştem că arătarea unui certificat de vaccinare
la intrarea într-un restaurant în timpul pandemiei nu a fost la fel
cu a trăi-n Germania în al doilea război mondial?
Putem recunoaşte asta acum? Vă spun...
de fiecare dată când
trebuia să arăt certificatul de vaccinare pentru a intra într-un restaurant,
persoana de la recepţie părea că îşi cere scuze.
Ceva de genul: „Ne pare rău,
putem doar să ne uităm pe certificatul dvs.?”
„Sau dacă aveţi o poză pe telefon,
sau poate faceţi o poză după certificatul meu
şi mi-l arătaţi apoi mie,
sau dacă puteţi doar să-mi dovediţi că telefonul dvs. face poze,
e suficient pentru noi ca să vă dăm masa.”
Am văzut multe filme despre Germania în al doilea război mondial
şi nu-mi amintesc vreo scenă în care Gestapo-ul să se fi purtat aşa.
Nu-mi amintesc vreo scenă
în care Gestapo-ul să deschidă o uşă şi să spună:
„Vrem să vă vedem actele,
şi ne pare rău.”
„Noi încă cerem actele să le vedem.”
„Şi asta e enervant şi pentru noi.”
„Pentru că este partea cea mai puţin plăcută...
atunci când faci parte din Gestapo.”
„Doar că şeful nostru e atât de...
nazist.”
Acesta a fost un...
accent german foarte prost.
Un accent german de desene animate.
Recent am avut o reprezentaţie, iar în public se aflau nişte germani
care au venit la final la mine spunând:
„Imiţi des accentul german pe scenă?”
Le-am spus: „Da, îmi place să imit accentul german pe scenă.”
Au continuat spunând: „Ce-ai zice dacă ai vedea un comediant german
imitând accentul american pe scenă?”
Le-am răspuns: „Nu voi vedea niciodată un comediant german.”
Ce evenimente din viaţa mea ar putea ieşi atât de prost
încât să ajung într-un club
şi cineva de pe scenă să spună: „Haideţi să-l aplaudăm pe Klaus.”
Şi eu să-mi spun: „Rămân să-l văd.”
Iar eu să stau acolo şi să-l aud dintr-o dată:
„Şi americanii au spus: «Vreau 20 de nuggets de pui.»”
Iar eu: „Accentul meu nu sună aşa.”
Oricum, după acel răspuns grosolan, a spus:
„Dar despre asta ce zici, ai imita un accent african pe scenă?”
Am răspuns: „Dumnezeule, nu, n-aş imita niciodată un accent african pe scenă.”
A întrebat: „Şi care e limita?”
Eu am spus: „Care este limita
pentru ce accente poate să imite un comediant alb în 2024?”
„Graniţele Europei.”
Aceea este limita. Din Finlanda în Italia, din Portugalia până-n Ucraina.
Nu m-aş risca cu Turcia. Aceea este limita.
Şi poţi avea o carieră sănătoasă în comedie.
Să vă arăt cum funcţionează.
Iată cum cred eu că arată un suedez care îi dă o comandă unui chelner chinez.
„Bună seara, azi aveţi pui chow mein?”
„Nu, s-a terminat.”
Am ales intenţionat suedeza.
Sunt aproape sigur că nu e chip să imiţi accentul suedez într-un mod jignitor,
şi când spun asta mă bazez pe faptul
că n-au anulat niciodată Păpuşile Muppets.
Cum putea să fie aşa ceva în regulă?
Cum putea să fie în regulă bucătarul ăla suedez?
Copil fiind,
aşa am cunoscut poporul suedez.
Credeam că toţi se poartă aşa.
Credeam că sunt imbecili care nu ştiu să folosească tacâmurile.
Vă puteţi imagina cum ar fi sunat
aceeaşi abordare, dar cu un bucătar pakistanez?
N-o s-o fac.
Dar măcar acum ştiu cum se aude
când le intră la 1500 de oameni morcovul în fund.
Copiii mei au mare noroc.
Cei patru bunici ai lor trăiesc
şi îi văd tot timpul în persoană,
dar îi văd tot timpul şi pe FaceTime.
Interacţionează cu ei în fiecare zi.
E foarte diferit de cum vorbeam eu cu bunicii.
Tata mă chema la telefon o dată pe an când vorbea cu bunica,
la fel cum un răpitor lasă un ostatic...
să vorbească cu poliţia.
Spunea: „Salut-o pe bunica.”
O salutam, iar el lua rapid telefonul înapoi.
Şi spunea: „Acum ştii că băiatul trăieşte.”
„Pune cinci dolari într-o felicitare de ziua lui şi trimite plicul.”
Mă bucur că părinţii mei petrec timp cu copiii.
E ceva foarte special de experimentat într-o viaţă.
Ador asta.
Singurul lucru care e greu
este că părinţii tăi vor avea întotdeauna un stil de parenting diferit
de când au fost ei părinţi
faţă de stilul de parenting pe care-l aplici tu acum.
Tata a fost tată de copii mici acum mult timp,
genul care urla cât îl ţinea gura.
Şi nu eram genul de familie în care erai certat la a treia greşeală.
Ne certa de la prima greşeală.
Dacă nu ascultai, începea imediat să urle la tine.
Noi avem un stil de parenting mai modern, evităm confruntările.
Nu urlăm niciodată. Limbajul pe care-l folosim când nu sunt cuminţi,
spunem: „Văd că eşti supărat acum.”
„Şi deşi nu vreau să invalidez emoţiile reale pe care le ai acum...
te încurajez să procesezi asta luându-ţi timpul necesar
şi în ritmul tău.”
„Amintindu-ne şi lucrul cel mai important,
că această casă este atât a ta, cât şi a noastră.”
Uneori vine tata pe la noi şi revine la vechile obiceiuri,
le spune copiilor să-nceteze cu ceva, ei continuă,
apoi începe să urle la ei.
Şi când tata urlă la copiii mei, intervin imediat.
Mă bag imediat şi spun: „Noi nu procedăm aşa. Tu procedezi aşa.”
„Şi chiar dacă nu vreau să-ţi invalidez metoda
sau să te simţi mai puţin...”
Dar recunosc, când urlă tata la copiii mei,
îi spun întotdeauna să înceteze.
Dar, e o voce discretă în mintea mea
care întotdeauna vrea să-i spună: „Urlă cât te ţine, bătrâne!”
„Fă-i să înţeleagă ce bine le este!”
Căci trebuie să recunosc ceva.
Stilul nostru modern de parenting nu pare să funcţioneze.
Nu văd rezultate în viaţa de zi cu zi.
Zilele trecute, copilul de opt ani l-a muşcat pe cel de şase ani.
L-a muşcat. Nici măcar nu se băteau.
L-a văzut prin cameră, iar eu l-am urmărit
şi părea că îşi zice: „Mă duc să-l muşc.”
Parcă era un robot care spunea: „Iniţiez protocolul de muşcare.”
S-a dus şi l-a muşcat atât de tare, apoi a spus: „Nu l-am muşcat.”
Iar eu: „Uite ce urme de dinţi i-ai lăsat.”
„Dacă merg acum la ortodont cu braţul fratelui tău,
îţi face direct aparatul dentar.”
Eram atât de nervos, nu fac asta niciodată, dar i-am spus:
„Te duci la tine în cameră.”
L-am dus în cameră şi am trântit uşa.
Planul meu era să-l fac
să se gândească cinci minute la cât de urât s-a comportat.
Doar cinci minute să se gândească la consecinţele faptelor lui.
Dar sunt un pămpălău modern
şi în două minute am început să mă gândesc:
„Doamne, o să facă terapie toată viaţa.”
„E o traumă din care nu-şi va mai reveni.”
„Mă duc să-i spun că e bătăuşul meu mic
şi că o să-l iubesc necondiţionat cât voi trăi.”
Şi-am deschis uşa, aşteptându-mă să-l văd
într-o baltă în mijlocul camerei.
Nu numai că nu era acolo, dar el stătea pe geam,
uitându-se în zare, fără nicio grijă.
Parcă era într-un film franţuzesc New Wave.
Îi mai lipsea bereta şi o ţigară.
„L-am muşcat?”
„Poate.”
„Dar, în viaţă, fie eşti tu cel care muşcă,
fie cel muşcat.”
Vă spun ceva. Am o teorie.
Aceasta e teoria mea.
Cred că copiii mei...
vor urla la copiii lor.
Cred că asta sare o generaţie.
Cred că noaptea,
băieţii stau în paturile lor suprapuse vorbind despre asta:
„Când cresc, eu n-o să fac rahaturile astea ineficiente ca tata.”
„O să urlu ca bunicu'.”
Iar celălalt răspunde: „Clar. Eu n-o să fiu un pămpălău beta ca tata.”
„Să-ţi invalidez emoţiile? Trezeşte-te, prostule.”
Soţia crede că lumea ne ajută să devenim părinţi mai buni
şi-mi trimite clipuri pe Instagram cu mame de pe Instagram
care îşi împărtăşesc înţelepciunea.
Părerea mea este că dacă sunt prea prezentabile
au copii diferiţi de ai noştri.
Dacă au părul coafat şi o lampă circulară,
eu zic: „Asta nu e pentru noi.”
De multe ori dau sfaturi foarte criptice.
Mi-a trimis soţia un clip cu femeia asta care spunea calm:
„Feedbackul pozitiv e foarte important pentru un copil.”
„Dacă-i spui copilului dimineaţa că-ţi place cum scrie,
e mai puţin probabil că-şi va bate fratele seara.”
Nu ştiu dacă e adevărat sau nu,
fiindcă-mi amintesc asta când e prea târziu.
Adică ei stau şi plâng unul peste altul la colţ
şi dau fuga la ei şi le spun: „Îmi place cum scrii.”
Este...
Este un tip de mamă de pe Instagram care-mi place foarte mult.
Este cea care abia dacă mai face faţă,
dar filmează videoclipul
ca în Proiect: Vrăjitoarea cu telefonul.
Şi se ascund în dulap, ca să nu le găsească copiii.
Şi spun: „Salut. Nu am foarte mult timp.”
„Am reuşit să ştergem markerul de pe tapet.”
„Trebuie să... O, nu, m-au găsit.”
Şi eu, şi soţia mea suntem foarte apropiaţi de părinţii noştri.
Cred c-a fost primul lucru care ne-a apropiat.
Credeam că dacă vom forma o familie, poate vom avea copii
care să vrea să petreacă la fel de mult timp cu noi.
Dar, şi între familiile noastre există nişte diferenţe.
De exemplu, în copilăria mea,
regula la masa de seară era: „Vorbeşti doar întrebat.”
„Dacă totuşi vorbeşti, ai grijă să aibă legătură cu ce se discută.”
Şi, bineînţeles: „Nu vorbeşti niciodată
până nu termină persoana care vorbeşte acum.”
Pe când la soţia mea, cred că regula era:
„Dacă te gândeşti la ceva, spune cu voce tare.”
„Ideal ar fi să începi să vorbeşti înainte să termini de gândit.”
„Încearcă să auzi gândul complet în afara capului tău, cu urechile tale...
pentru prima dată.”
O altă chestie mişto pe care o face familia soţiei mele
este să sune la restaurant să comande ceva pentru acasă
şi doar când restaurantul le răspunde,
încep să-i întrebe pe toţi ce vor.
Aruncă critici mărunte despre restaurant când sunt la telefon cu restaurantul.
Spun: „Să luăm găluşte?”
Şi cineva spune din fundal: „Nu, găluştele lor sunt soioase.”
„Nu luăm găluşte!”
Soţia mea face parte dintr-o familie de evrei, n-am spus încă,
dar v-am zis.
Dacă e ceva cu care poporul evreu este de acord,
aş vrea să ştiu ce este.
Vreau să subliniez că aceste glume sunt prosemitice.
Îmi iubesc soţia evreică.
Îmi iubesc copiii evrei.
Socrii mei sunt incredibili.
Partea cea mai bună cu socrii mei este că sunt uşor de găsit.
Dacă îi cauţi vreodată,
îi găseşti fix în problemele mele.
„Cioc.”
Urmează să avem o conversaţie interesantă cu copiii noştri,
pentru că bunicii soţiei mele sunt supravieţuitori ai Holocaustului.
Bineînţeles că va trebui să le explicăm asta într-o bună zi.
Problema cu copiii este că uneori îţi pun întrebări
la care nu ştii cum să le răspunzi,
iar ei îţi cam forţează mâna.
Zilele trecute,
soţia i-a spus unuia dintre copii:
„Ai noroc că ai toţi patru bunicii,
bunica ta nu şi-a cunoscut niciodată bunicii.”
El a întrebat: „Ce s-a întâmplat cu ei?” Ea a răspuns: „Au murit toţi în război.”
El a spus: „Erau soldaţi?”
Iar ea a răspuns: „Nu toţi cei care mor în război sunt soldaţi.”
Şi s-a oprit o secundă şi a spus:
„Erau toboşari?”
El văzuse o carte cu imagini despre războiul de independenţă.
Isteţ cum este,
a dedus că deşi soldaţii sunt în mare pericol,
toboşarii din prima linie sunt ca şi morţi.
Ce moment prost să fii un toboşar bun, Războiul de independenţă.
Poate cel mai prost moment să cânţi bine la tobe.
Şi pun pariu că dacă auzeau că se caută toboşari,
se bucurau şi spuneau: „Dumnezeule, e minunat.”
„Noi nu vom lupta. Stăm deoparte şi facem repetiţii pentru concert.”
„Şi când se întorc supravieţuitorii, le oferim o reprezentaţie.”
Şi ridicau mâna spunând: „Eu ştiu să cânt la tobe.”
Şi li se răspundea: „Perfect. Pune-o la gât şi treci în faţă.”
Iar ei: „În faţă?”
Li se răspundea: „Da, o să fii tu, încă un toboşar,
şi un flautist.” Care spunea:
„De fapt, e un fluier.” Iar ei: „Nu acum, flautistule.”
Soţia îmi spune c-ar trebui să mă convertesc la iudaism.
Argumentul ei este că toată lumea presupune deja că sunt evreu.
Nu e un argument rău. Sunt un sfert evreu.
Orice evreu pe care l-am cunoscut mi-a spus: „Eşti evreu, nu?”
Sunt şi un sfert suedez, dar nu m-a întrebat niciodată vreun suedez...
Aşa vorbesc, serios.
N-o să-mi cer scuze pentru cum vorbesc.
De ce m-ar minţi Păpuşile Muppets?
Aşa vorbesc suedezii şi aşa vorbesc asistentele de laborator.
Am aflat recent câteva informaţii despre descendenţa mea,
fiindcă am avut o emisiune la PBS, care se numea Găseşte-ţi rădăcinile
cu Prof. Henry Louis Gates. O emisiune excelentă.
El e o persoană sclipitoare.
Şi am aflat câteva lucruri
despre familia mea, pe care nu le ştiam.
Am aflat că descind din evrei lituanieni.
Evrei lituanieni faimoşi pentru expresia:
„Trebuie s-o ştergem naibii din Lituania.”
Dar am fost un subiect greşit pentru emisiunea Găseşte-ţi rădăcinile,
pentru că eu nu sunt uşor de şocat sau de surprins.
Şi cea mai bună parte cu acea emisiune este că îţi dezvăluie informaţii
despre descendenţa ta, iar tu eşti şocat sau surprins.
Şi eu nefiind uşor de şocat sau de surprins,
a fost doar un episod prost.
De exemplu, la un moment dat, Henry Louis Gates m-a privit şi a spus:
„Am dat de urma unor strămoşi de-ai tăi din anul 1650.”
„Le-am găsit numele în registrul oraşului,
din anul 1650.”
„Cum te simţi acum c-ai aflat asta?”
„Să ştii că am dat de urma unor rude de-ale tale
din anul 1650.”
Tot ce-am putut să spun a fost: „Păi, ştiam că mă trag din oameni.”
„Nu mi-ai spus că stră-stră-străbunica
a fost sirenă.”
M-a şocat o dată, dar din greşeală.
Stai în faţa lui, e o masă între tine şi el,
iar pe masă se află o carte mare, plină de informaţii.
Iar el ţese povestea.
Şi în timpul ăsta,
îţi cere să întorci pagina, pentru a dezvălui informaţiile.
La un moment dat mi-a spus:
„Eşti artist.” I-am răspuns: „Sunt artist.”
A spus: „Mai cunoşti vreun artist în neamul tău?”
Îi spun: „Nu mai cunosc pe nimeni din neamul meu
care să fi fost artist.”
Şi-a spus: „De ce nu dai pagina?”
„Cred că ceea ce vei vedea e chiar interesant.”
Aşa că am dat pagina şi era un necrolog dintr-un ziar
despre străbunicul meu care s-a sinucis.
Iar Henry Louis Gates spune: „Ce scrie acolo?”
I-am spus: „O!” Exact asta.
„Se pare că străbunicul meu s-a sinucis.”
Iar Henry Louis Gates, în mod admirabil,
m-a privit şi a spus: „E o greşeală. Îmi cer scuze.”
„Vom scoate asta la editare.”
Apoi a spus: „De ce nu mai întorci o pagină?”
Aşa că mai dau o pagină şi spun: „Bunicul a jucat într-o piesă la şcoală.”
Şi-a spus: „Interesant, nu?” Iar eu am răspuns: „Henry... nu speri
la o revenire, după ce îi arăţi cuiva din greşeală necrologul unei sinucideri.”
E ca un magician care spune: „Asta e cartea ta?”
Şi tu: „Nu, cred că e poză cu scula ta.”
„Futu-i, rahat.”
„Asta e cartea ta?”
„Nouă de spade, asta e cartea ta?”
„Încă te gândeşti la poza cu scula?”
„Da.”
„Da, omule.”
Acesta e momentul serii în care mulţi comedianţi
încep cu materialele împotriva transsexualilor.
Cu bucurie vă informez că nu am niciun material anti-transsexuali.
Am tot respectul şi admiraţia pentru această comunitate.
De asemenea, mă simt frustrat când cineva spune
cât de incomod îi este când o persoană îşi schimbă sexul,
când vorbesc despre cum trebuie să-nveţe un nume nou,
sau un pronume nou sau trebuie să schimbe un contact
în fişierul de adrese de e-mail.
Şi dacă suntem sinceri, să fim sinceri pentru o clipă.
Ce ar fi mai greu pentru dvs.?
Dacă o persoană din viaţa dvs. ar decide să-şi schimbe sexul
sau dacă o persoană din viaţa dvs. ar decide că începând de a doua zi,
ar decide să devină vegană?
Ce v-ar face viaţa mai grea a doua zi?
Acum cinci ani, fratele meu a decis să devină vegan.
Am petrecut mai multe Zile ale Recunoştinţei cu el
şi sunt 100% sigur că aş prefera ca la următoarea sărbătoare
să apară tata spunând: „De acum sunt femeie...”
decât să petrec încă o sărbătoare
cu fratele meu întrebându-mă: „Are unt în compoziţie?”
Eu îi spun: „Totul are unt în nenorocita aia de compoziţie.”
„E adevărata semnificaţie a sărbătorii, totul să aibă unt în compoziţie.”
Aşa s-a inventat Ziua Recunoştinţei. Au apărut indigenii.
Şi-au spus: „Iată un ştiulete”. Iar pelerinii au spus:
„Dacă punem nişte unt pe el şi îl numim porumb?”
Iar indigenii au răspuns: „Doamne, e mult mai bun aşa,
cum am putea să vă răsplătim?” Iar pelerinii au spus:
„Avem o idee, dar încă nu v-o spunem.”
„Omuleţul alb.”
Fratele meu care e extremist, nu mai mănâncă nici miere.
Spune că veganii care mănâncă miere sunt numiţi albigani.
Am aflat că nu mănâncă miere
într-o zi când trecuse pe la mine
şi am aruncat cu un baton de cereale după el
pentru că părea că moare de foame şi...
l-a ridicat şi a început să citească eticheta.
Dacă ar exista o reclamă pentru veganism,
ar trebui să fie cu o persoană care citeşte o etichetă la tine acasă.
„Am găsit o problemă.”
Apropo, mi-aş dori să fiu vegan.
Orice argument pentru a deveni vegan e bun.
E mai bine pentru mediu. E mai uman.
Dar vă spun eu care e cel mai bun argument.
Fratele meu arată mult mai sănătos decât mine.
Dacă ai vedea o poză cu noi unul lângă altul,
n-ai mai mânca carne începând de ieri.
Străluceşte ca un soare, şi pe lângă el,
eu arăt ca tipul cu felinarul de la proră:
„E groasă ceaţa, dar o scoatem noi la capăt.”
Vorbeam mai devreme despre socrii mei şi vreau să îi ofer...
o atenţie specială minunatei mele soacre.
Chiar am cea mai bună soacră din lume.
Ceea ce ador la ea
este că sunt şi momente
când e de acord cu mine că soţia mea e exagerată.
Uneori mă cert cu soţia de faţă cu soacra
şi se uită aşa în ochii mei
vrând parcă să spună: „Îmi pare rău.”
Trebuie să fie non-verbal.
Pentru mine are valoare numai dacă este recunoaşterea non-verbală
a comportamentului soţiei mele.
Dacă îmi ia apărarea,
pentru mine e un dezastru.
Orice persoană căsătorită ştie că cea mai uşoară cale este
să fii de acord cu partenerul tău când se plânge de ceva.
Nu vă spun de câte ori s-a-ntâmplat ca seara
să ne pregătim de culcare şi soţia să spună:
„Îţi vine să crezi că mama spune că trebuie să fiu mai drăguţă cu tine?”
Singurul meu răspuns e: „Chiar aşa, ce nenorocită.”
„Vezi-ţi de treaba ta, cucoană.”
Am o soţie rea.
Serios...
Dar numai cu mine. Soţia e rea cu mine, dar foarte drăguţă cu copiii
şi e mult mai bine aşa decât invers.
Dacă soţia ar fi drăguţă cu mine
dar rea cu copiii, viaţa mea ar fi un coşmar.
Când aş ajunge acasă, ar veni şi-ar spune:
„Omule, ia atitudine şi fă ceva, suntem şi copiii tăi.”
Iar eu aş spune: „Nu vorbi cu mine, nu vreau să ştie că suntem prieteni.”
Să ne înţelegem. Nu o atac pe soţia mea aici.
Îi apăr răutatea.
Soţia mea munceşte din greu. Are trei copii.
E copleşită. Are un job cu normă întreagă.
Soţia mea e avocat.
A luat examenul de barou în New York. E o femeie sclipitoare.
Baroul din New York, cel mai greu.
Cel unde a intrat şi Giuliani.
Înţeleg, e obosită tot timpul şi are multă răbdare cu copiii ei,
iar uneori trebuie să răbufnească pe mine. Chiar merit asta.
Sunt atât de enerv... Vă spun câteva lucruri pe care le fac.
Câteva lucruri pe care le fac ca să-mi câştig răutatea ei.
Suntem la al treilea copil şi încă nu ştiu cum se desface căruciorul.
Habar nu am. Mă uit la el ca un câine căruia îi spui să facă origami.
N-am idee nici cum să pliez căruciorul.
Eu îl mişc puţin, apoi îl scutur.
O întrebare pentru doamnele din public.
V-aţi gândit vreodată, în timp ce soţul încerca să desfacă căruciorul,
în sinea dvs.: „Nu pot să cred
că m-am gândit vreodată că acest bărbat mă va satisface sexual.”
În timp ce el se chinuie: „Cred c-am reuşit.”
„Aproape am reuşit.” Iar tu spui: „Are un buton.”
„Nu, aproape am reuşit.”
„Mai încerc de câteva ori.”
Vreţi să vă spun ceva sfâşietor?
Prima dată când m-a auzit soţia spunând gluma asta
a râs cel mai mult.
A râs dureros de mult.
Şi a urlat din public: „Amin, frate!”
„Predică!”
Nu spun că soţia mea e perfectă.
Aş schimba câteva lucruri la ea.
Dac-aş putea schimba ceva la soţie,
aş încerca să-i îmbunătăţesc abilităţile de transmitere a indicaţiilor.
Soţia îmi spune mereu lucruri importante
cu spatele la mine, în timp ce iese din cameră...
fără să ridice deloc vocea.
Spune chestii de genul: „Cei de la gaz
au trecut azi pe aici şi... toxic...”
Ne certăm mereu din cauza asta. Ea spune:
„Nu uita că mergem la cină la familia Harris peste o oră.”
Iar eu: „Când mi-ai spus asta?”
Iar ea: „Luni, ţi-am şoptit în cutia poştală.”
Un alt lucru pe care l-aş schimba la ea, e băutura cofeinizată aleasă.
Băutura cofeinizată aleasă de soţia mea e matcha latte.
Nu ştiu ce este, dar vă spun ce nu e.
Nu e disponibilă la cafeneaua unde mergi de obicei.
E nepoliticos să ceri când cineva întreabă:
„Mergem după cafea, vrei ceva?” Ca atunci când cineva spune:
„Comandăm o pizza. Vrei şi tu ceva?”
„Un quiche Lorraine.”
„Sigur nu au asta.” „Nu se întâmplă nimic dacă-ntrebi.”
„Ba se-ntâmplă dacă întreb. Nu vreau să par nebun.”
Cred că soţiei îi place matcha latte, pentru că se obţine greu.
Spun asta pentru că
limbajul iubirii la soţia mea sunt serviciile.
Cunoaşteţi conceptul de limbaje ale iubirii?
Pentru cei care nu-l cunoaşteţi, vă spun eu despre ce e vorba.
Există cinci limbaje ale iubirii. Felul în care oamenii primesc iubire.
Acestea sunt serviciile, atingerea, timpul de calitate, cadourile
şi complimentele.
Nu ştiu eu cine a inventat lista asta.
Dar ştiu că limbajul iubirii al acelei persoane sunt serviciile.
E cea mai mare înşelătorie din istorie, aceste servicii
s-au strecurat pe listă alături de alte patru chestiuni rezonabile.
Când limbajul tău de iubire e atingerea, iar al soţiei serviciile, viaţa e cam aşa.
„Când ajung acasă, aş vrea o îmbrăţişare.”
„Am nevoie să repari boilerul.”
Timp de calitate: „Mergem la o plimbare?”
„Da, după ce cureţi scocurile.”
Ca un program de loialitate la companiile aeriene: „Membru de aur, argint, platină,
iar după aterizare, faci curăţenie în avion.”
N-a fost decât un exemplu
de cât de greu este să fii căsătorit cu un comediant.
Vreau să vin aici să vă spun
ce cred despre căsnicia mea.
Da, este greu
să fii căsătorit cu un comediant.
Dar, la fel de greu este să fii comediant căsătorit.
Adică atunci când eşti căsătorit,
cel mai bine este ca atunci când te cerţi
să spui lucrul
care ar detensiona cel mai repede situaţia.
Dar când eşti comediant,
nu-ţi vin lucrurile alea în minte.
Atunci când eşti comediant şi te cerţi cu cineva, te gândeşti:
„Aş putea să spun asta ca să înrăutăţesc situaţia.”
Iată un exemplu recent. Băieţii mei adoră supereroii
şi-mi pun întotdeauna întrebări despre supereroi.
„Cine ar câştiga într-o luptă dintre Batman şi Spider-Man?”
„Cine e mai puternic, Hulk sau Thor?”
Zilele trecute au întrebat: „Cine e mai rapid, Superman sau Flash?”
E o întrebare de carte de benzi desenate clasică.
Am fost mândru de ei c-au născocit aşa ceva.
Le-am răspuns: „Staţi să verific pe YouTube.”
Sigur găseam un videoclip de trei minute
din Justice League cu Superman luându-se la întrecere cu Flash
şi mi-am spus: „Haideţi să-l vedem.”
Partea importantă a poveştii e că
nu prea-i lăsăm pe copii în faţa ecranelor.
Nu spun că suntem părinţi mai bun decât toţi cei de aici.
Dar copiii noştri vor fi mai buni decât ai voştri.
Iau câte un băiat pe fiecare genunchi, scot telefonul,
ne uităm la Superman în întrecere cu Flash
şi intră soţia şi întreabă: „Ce faceţi?”
Eu răspund: „Ne uităm la Superman în întrecere cu Flash.”
Ea întreabă: „Desenele animate?”
Eu n-am putut să mă abţin: „Nu, tipii din realitate.”
„O nebunie, nu? I-au luat pe tipii din realitate.”
„Nici nu-ncercau să lucreze cu tipii...
A fost ca documentarul unei echipe de naturişti prin deşert.”
„Şi au văzut ceva roşu cu albastru...”
„Şi şi-au spus... oare am...” A plecat din cameră.
A plecat bolborosind:
„E incredibil că mama spune să fiu mai drăguţă cu ăsta.”
Iată un alt exemplu recent.
Plecam în vacanţă,
plecam din New York şi treceam pe la securitate,
şi agentul de securitate i-a găsit soţiei în bagajul de mână o cutie de humus.
Au scos-o şi au spus: „Nu puteţi lua humusul la bord.”
Soţia a răspuns: „Am mai luat şi cu alte ocazii humus la bord.”
Un argument care n-a fost atât de convingător pe cât credea ea.
La care ei au răspuns: „Nu puteţi lua humusul la bord.”
Iar soţia a spus: „Dar nu e lichid.”
Iar ei au spus: „Nu e nici solid.”
Se pare că în astfel de cazuri, agenţii de securitate au câştig de cauză.
Chiar sunt de partea soţiei mele.
Adică, toată lumea îşi aduce humus la bord.
De ce au nedreptăţit-o pe ea?
În ultimul timp, când zbori cu avionul,
mergi pe culoar şi vezi cel puţin cinci-şapte cutii de humus.
Dar ei i-au luat humusul.
Stăteam de vorbă cu ea, era supărată,
şi a spus: „Îţi vine să crezi?”
I-am spus: „Nu!”. Dar nu i-am spus şi partea pe care n-o credeam.
Am fost onest, dar fără să spun adevărul.
În mod normal, povestea s-ar sfârşi aici, dar urma să ne şi întoarcem la New York.
La întoarcere, în drum spre aeroport, soţia s-a oprit la un supermarket
şi a cumpărat o cutie de humus.
Aceeaşi mărime, dacă nu chiar mai mare.
Şi iar i l-au găsit.
L-au găsit în punga de la supermarket,
adică pot să spun că şi-a căutat-o.
Au scos cutia
şi i-au spus soţiei: „Nu puteţi lua humusul la bord.”
Iar ea a spus: „Am mai luat humus cu mine la bord.”
Fără să spună, în mod convenabil, ce se întâmplase cu câteva zile în urmă.
Si tot i-au luat humusul.
Apoi am mers mai departe după securitate,
îmi dădeam seama că e supărată şi ştiam că n-ar trebui să spun nimic.
Ştiam că cea mai bună cale ar fi fost să-mi ţin gura,
dar nu m-am putut abţine şi m-am întors spre ea
cu un zâmbet larg şi am spus: „Data viitoare îi dovedeşti tu.”
Apropo, în seara asta e aici.
Nu e aici.
Aţi înnebunit?
Dacă ar fi în sală, aş spune eu povestea cu humusul
despre care n-am mai vorbit niciodată?
Dar vă spun ceva. Îmi cunosc soţia.
E o femeie tenace.
Are curaj şi determinare.
La următorul zbor, va lua humus la bord.
Am încredere în ea.
Am încredere că va lua humus la bord.
Va ajunge la aeroport, îşi va deschide bagajul de mână
şi va scoate de acolo o pungă de năut şi un pisălog.
Se va uita-n ochii agentului de securitate şi îi va spune:
„Dle ofiţer, consider că tot ce am aici e legal şi permis la bord.”
Şi vor da aprobator din cap, ştiind că au pierdut.
Şi pentru a-i recunoaşte victoria, agenţii de securitate din aeroport
îi vor face o boltă prin care să treacă.
Îşi vor ţine în sus bastoanele magnetice ca pe nişte săbii.
Şi ea va merge prin aeroport pe sub aceste bastoane magnetice,
pasagerii îi scandează numele şi-i aruncă
bucăţi de pita la picioare, în loc de petale de trandafiri.
Iar ea se va urca în avion şi-şi va ocupa locul,
apoi va începe să-şi prepare amestecul
şi-i va întreba pe copii: „Vrea cineva humus?”
Iar ei vor spune: „Urâm humusul.”
Iar eu le voi şopti: „Nu e pe gustul nostru.”
Copiii nu mi-au urmărit niciodată show-ul, dar i-am luat şi pe ei recent la unul,
pentru c-am avut spectacolul aniversar de zece ani,
iar invitatul era Preşedintele Joe Biden.
Mulţumesc, foarte amabili.
Preşedintele Biden era invitat şi m-am gândit de ce nu?
Când va mai veni ocazia pentru copiii mei
să-l cunoască pe Preşedinte?
Poate nu vreau să-l cunoască pe următorul Preşedinte.
Şi mi-am spus: „Ştii ceva? Hai să...”
„Îi aduc pe copii să-l cunoască pe Preşedinte.”
Ce mi-a plăcut cel mai mult la întâlnirea copiilor cu preşedintele,
nu este cum s-a purtat preşedintele, ci cum fiecare dintre copiii mei
s-a purtat diferit, în funcţie de personalitate.
Primul a fost cel mare.
Iar cel mare este cel mai dulce băiat din lume.
Se străduieşte foarte mult, la fel cum fac alţi fraţi mai mari.
Vrea să fie cel mai bun copil.
Mă rog, şi-a ales ţinuta,
şi-a pus hainele cele mai bune, din ziua când au făcut poze.
Şi-a intrat acolo şi a spus: „Bună ziua, dle Preşedinte,
mă numesc Ash, mă bucur să vă cunosc.” Am fost atât de mândru de el.
Mi-a tresărit inima de cât de bine s-a purtat.
A urmat fiul cel mijlociu.
El s-a născut în holul unui bloc...
şi se poartă ca atare în fiecare zi.
Nu...
Nu prea pot să explic cum.
Ştiu doar că dacă nu ştii cine a fost,
dar îl vezi undeva şi spui:
„El pare să fie cel născut în hol.”
Şi el şi-a ales ţinuta.
A purtat o jachetă de conductor de tren şi ochelari de soare.
Şi a intrat dansând în cameră.
Şi când intra dansând acolo,
cel mare era atât de jenat, că şi-a pregătit pumnul să dea.
Dar şi-a amintit că în dimineaţa aceea,
i-am spus că-mi place scrisul lui şi s-a potolit.
Deci, cel mic dansează pe acolo şi începe să cânte,
„Joe Biden, Joe Biden, Joe Biden.”
Şi ajunge în dreptul lui şi îi urlă în faţă:
„Sunteţi preşedintele meu preferat!”
Joe Biden s-a cam mirat.
Cred că Joe Biden nu e preşedintele preferat nici măcar al lui Joe Biden.
Mă privea de parcă voia să spună: „N-a auzit de Obama?”
„Adică, dacă pe mine mă place, pe Obama l-ar adora.”
Cea mai bună a fost fiica mea Addie, de doi ani şi jumătate.
Preşedintele a fost incredibil cu ea.
Merita văzut cât de drăguţ a fost cu ea.
S-a aşezat pe canapea, să fie la acelaşi nivel cu ea,
ea a mers în faţa lui, iar el a scos dintr-o geantă
un Commander de pluş,
câinele de la Casa Albă.
El nu ştia asta, dar în ianuarie, fusesem la Casa Albă
şi-am plecat de acolo cu trei câini Commander de pluş
pentru copiii mei.
El a scos jucăria din geantă
şi i-a întins-o lui Addie spunând:
„Am adus jucăria asta pentru tine.”
Ea s-a uitat la jucărie,
apoi s-a uitat la el şi-a spus: „O am deja.”
El a spus: „Ai jucăria asta?” Ea răspunde: „Da, o am acasă.”
El continuă să ţină jucăria în mână şi spune:
„Mai vrei una?”, iar ea răspunde: „Nu.”
Am fost îngrijorat de acea interacţiune toată ziua,
fiindcă fiica mea e fan Trump şi...
nu privind politicile sociale, la ea e vorba de impozite.
E fan NATO, crede că ţările din alianţă nu plătesc suficient.
Dacă te-ntâlneşti cu ea, nu vrei să abordezi subiectul.
Mi se întâmplă o chestie ciudată... eu am crescut în suburbii
şi tot ce-mi doream era să locuiesc în New York.
Copiii mei locuiesc în New York
şi tot ce vor e să locuiască în suburbii.
Mergem în vizită la ai mei, ei locuind în casa în care am crescut
într-o suburbie banală din New Hampshire.
Când plecăm de acolo, mai au puţin şi spun:
„Când o să faci suficienţi bani să cumpărăm o casa ca asta?”
Noi locuim în New York,
iar aici nimic nu are sens pentru copii.
Nimic din strălucirea New Yorkului, nu e strălucitor pentru copii.
Nu vor spune niciodată: „Bunicii au curte şi grădină,
dar putem merge pe jos la teatru.”
În New York am o locuinţă despre care
cei care au locuit prin New York spun: „E minunată.”
Dacă ai locuit altundeva-n lume, spui: „Cred că e în regulă.”
Iată câteva caracteristici
ale locuinţei mele foarte scumpe din New York.
Nu e niciodată complet întuneric.
Nu e niciodată complet linişte.
Locuim lângă o universitate,
aşa că, destul de des, la ora unu noaptea,
auzi pe cineva urlând:
„Krista spunea că ne vedem acolo!”
Şi oricine ar fi persoana căreia i se urlă informaţia despre Krista,
nu aude din prima, aşa că reiau:
„Krista nu e cu noi!”
Iar prima persoană spune:
„Nu, Krista spune că ne vedem acolo!”
Fac mari eforturi să nu mă duc la geam şi să urlu:
„Hei, Krista e moartă!”
„Krista a murit, e trist, ştiu, dar e moartă!”
Avem căldură în apartament?
Da, avem calorifere aparente.
Partea bună la ele este că atunci când le atingi,
nu te arzi, mori direct.
Sunt ca lava.
Cred.
Aparent, caloriferele sunt specifice clădirilor dinaintea războiului.
Nu ştiu despre ce război vorbim.
Mai avem şi alte caracteristici specifice acelei perioade.
Vecina de vis-a-vis
sigur ştie să găsească Prusia pe hartă.
La fel ca Prusia după al doilea război mondial, nici ea nu are limite.
Zilele trecute încercam să-l scot pe copil pe uşă, să-l duc la şcoală,
l-am adus până în hol,
iar el avea o dimineaţă grea, cum au toţi copiii.
L-am scos pe hol, iar el s-a zbătut,
s-a eliberat şi a fugit înapoi în casă.
Eu l-am urmat cu pantoful lui în mână
şi-am lăsat uşa deschisă.
Când am reuşit într-un final să-l aşez
şi încercam să-l încalţ, eu eram supărat, el plângea,
şi aveam o dimineaţă foarte grea, auzim dintr-o dată
Nu plânge, copile
Nu spune nimic
Ne întoarcem,
iar vecina intrase la noi pe uşa deschisă
în cămaşă de noapte,
cu o culoare care o făcea să fie o apariţie victoriană.
Fantoma unei fete care s-a înecat în fântâna din sat.
Apreciez că a auzit din apartamentul ei un copil plângând şi şi-a spus:
„Ştiu ce-i linişteşte pe copii,
versurile cântecelelor de grădiniţă cântate în trailerele filmelor de groază.”
Povestea are un final fericit
şi cu asta voi încheia.
În momentul în care a intrat vecina,
l-am fixat cu privirea pe băiat, şi el pe mine.
Şi mi-am dat seama că gândea
exact acelaşi lucru ca mine... s-a uitat la ea,
apoi s-a uitat la mine şi a spus: „Futu-i!”
Iar eu i-am spus: „Tocmai ţi-ai plătit şi tu universitatea.”
Mulţumesc, Chicago. O seară minunată.
Subtitrarea: Andreea Codrea