Downloaded from YTS.MX
Kako smo, Chicago?
Official YIFY movies site: YTS.MX
Kako smo, Vic Theater?
Krasno je biti nocoj z vami.
Lepo je biti tukaj.
Kar začel bom.
SETH MEYERS: OČKOV SPREHOD
Krizo samozavesti imam.
Zato, ker mi je moj šestletnik
začel razlagati reči,
ki so bolj smešne od vseh mojih šal zadnjih let.
Ko hoče lulati, reče: "Lulati moram."
Ko mora kakati, mi zašepeta v uho:
"Rjavo skrivnost imam."
Popolno, brez zapiskov.
Kaj bi sploh lahko bilo?
"Rjavo skrivnost imam." Naj uganem, moraš kakati?
Ne. "Mami ima ljubčka, zaposlenega pri UPS."
Vsakič je smešno, ko si starš in ti otrok pove šalo.
Če si komedijant, je še bolje, ker v istem trenutku
začutiš potrebo, da greš na oder in jo poveš naprej.
Za to gre. Meni je najpomembneje, da je otrok srečen.
Posebej, če imam kaj od tega.
Če povem preprosteje,
želim si, da so zadovoljni
in da sem tudi jaz zadovoljén.
Celo predstavo sem imel, Lobby Baby, ker je moj drugi... Hvala.
Moj drugi otrok je bil rojen v preddverju našega bloka.
Neverjetna zgodba.
Še več kot to!
Veste, kakšen zvok se sliši, ko si komedijant
in se tvoj otrok rodi v preddverju bloka?
UDE-EEEE-NAR!
Kar zadeva mene,
je predstava plačala šolnino za fakulteto.
Rjava skrivnost na poti
ni dovolj za štiri letnike priznane fakultete,
morda par semestrov na DeVryju.
Nocoj bom precej govoril o otrocih.
Vem, da vsi tukaj niste starši,
zato imamo precej fino tolažilno nagrado.
Ko bo večera konec,
boste šli domov in tam ne bo nobenega otroka.
Torej...
To je kar krasno.
Serijo lahko pogledate na dušek, karkoli že to pomeni.
Pogledati na dušek.
Z ženo sva zelo utrujena.
Nič ne gledava na dušek,
midva mikroodmerjava televizor.
Vsakič pogledava 10 minut epizode.
Žena zaspi po prvih petih minutah,
a televizorja ne smem ugasniti,
ker se zbudi, če se spremeni glasnost.
Zato moram zvok počasi zmanjševati
in gledati vedno tišje slike.
Tako se verjetno počutiš, če te med gledanjem serije zadene kap.
In potem...
Potem moram znova pogledati tistih pet minut.
Tako začnem. Hočem povedati,
da eno epizodo pogledava približno v treh mesecih in pol.
Govoril bom o otrocih,
naj vam povem njihova imena.
So Ash, Axel in Addie.
Ločeno so to krasna imena.
Skupaj pa katastrofa.
Prav zlobno do starih staršev je,
da jim pripelješ vnuke...
Kar...
Stari potrebujejo besede, ki zvenijo zelo različno.
Zato se lekadol ne rima z arzenom.
Treba je...
Varno mora biti.
Ne bom povedal, kdo se je domislil treh imen na A.
Povedal bom samo, da sem Seth, žena pa Alexi.
Ljudje rečejo: "O, Alexi,
gotovo njeno ime tudi zamešaš z imeni otrok,
ker so vsa na A. Ne.
Najtežje pri tem,
da je tvoji ženi ime Alexi, je,
da Alexa pogosto misli, da govorim njej.
Da je še huje,
ženino ime uporabljam samo, ko se prepirava
in sem pasivno agresiven,
kar pomeni, da naša Alexa pogosto pravi:
"Oprosti, ne razumem, da vse ne more biti popolno kot jaz."
Otroke vzgajam v New Yorku.
Rad jih vzgajam tam.
Ampak pri vzgoji v mestu se moraš ves čas zavedati nevarnosti.
S fantoma grem vsak dan do šole
in pri zelo zgodnjih letih smo se ob prečkanju ceste domislili pravila,
da stopimo na pločnik, pogledamo semafor,
in če je roka rdeča,
vsi trije rečemo "rdeča roka" in se ustavimo.
Če vidimo zelenega človeka, vsi trije rečemo
"zeleni človek" in gremo čez cesto.
To mi je bilo všeč,
fanta sta se zabavala,
mimoidoči pa so se ob tem muzali.
Krasno je bilo.
Zadnjič je bila z nami moja žena,
pogledala je semafor in rekla:
"Veš, da je bolj bel kot zelen."
Jaz pa sem rekel: "Ja..."
Ne vem, kako bi mi bilo,
če bi s fantoma rekli "beli človek",
preden bi šli čez cesto.
Da je še huje,
fanta govorita in hodita tako.
"Beli človek!"
"Dajte prostor belemu človeku!"
"Motoristi in kolesarji stran."
"Ker je pred vami beli človek."
"Varen prehod je naša pravica."
Starševstvo bi opisal
kot neprenehno zatiranje pravega sebe.
Naj vam dam primer. Ko si starš,
moraš ves čas paziti na besede. Jaz pazim.
Močno se trudim, da pred otroki pazim na besede.
Kljub temu mislim, da ne cenijo dejstva,
da nisem uporabil besede, ki sem jo pravzaprav hotel.
Zadnjič sem bil v kuhinji,
vsi otroci bi me lahko slišali, opekel sem si roko
in rekel: "Prekleto."
Ženin pogled je govoril, da bi se lahko bolj potrudil.
Strinjam se.
Hkrati sem hotel zbrati celo družino in reči:
"Veste, da je očka hotel reči nekaj zajebanega, kajne?"
In ko imaš na jeziku nekaj zajebanega,
na koncu ne moreš reči "šment".
Preprosto ne moreš.
Pri mojih letih se tako lahko poškoduješ.
Če kdaj vidite očka z opornico za vrat,
veste, da je hotel zavpiti: "Kurbež!",
v resnici pa je rekel: "Pismo!"
Pred otroki nočeš preklinjati,
ker ti bo partner to očital vsakič,
ko bo otrok besedo ponovil.
Lepo pa je, da po načinu, kako otroci povedo besedo, veš, kje so se je naučili.
Tako recimo veš,
da so se nečesa naučili v šoli.
Zadnjič je eden od otrok prišel domov,
poplesaval po dnevni sobi in govoril:
"Sranje, sranje, sranje, sranje."
Ženin pogled je krivil mene.
"Tega nima od mene!"
Nikoli se nisem kam zadel z mezincem,
potem pa poplesaval po prostoru.
Prav tako takoj veš, da se je otrok nekaj naučil od tebe.
Zadnjič je sin sestavljal legice
na jedilni mizi in vse se je podrlo.
Sledilo je tole.
"Jebeš to."
"To je moje. Jaz sem ga naučil."
"Kot bi gledal sebe."
"Kot bi se gledal v ogledalo."
Ni grdo samo, ko iz otroških ust prihajajo kletvice.
Otrokom vedno govoriva, naj nekaterih besed ne uporabljajo.
"Ogabno" je beseda, ki je ne želiva.
"Butast". Vedno praviva, naj tega ne govorijo.
Pa "sovražim".
Otroci ves dan kaj sovražijo,
midva pa govoriva, naj nehajo.
"Reci, da ti ni všeč, ne maraš."
To sva jim poskušala vbiti v glavo.
Zadnjič je sin pritekel v spalnico:
"Hej, očka, veš, koga sovražim?"
"Kolega, te besede ne govorimo,
rečemo, da nam ni všeč ali mar."
Videl sem, da je jezen, zato sem rekel: "Koga?"
Hotel sem reči: "Tipa, ki je ubil Martina Lutherja Kinga."
Takoj sem odvrnil:
"Tukaj pa lahko sovražiš."
Ne želim si, da bi sin hodil naokrog in govoril:
"Veš, kdo mi ni všeč?"
"James Earl Ray, ni mi mar zanj."
"Oprostite, semafor se je preklopil."
"Beli človek!"
Svojih otrok ne bi mogel sovražiti.
Res jih ne bi mogel.
Svojih otrok ne bi mogel sovražiti.
Vseeno mislim, da je zdravo...
Mislim, da je zdravo imeti v glavi tri zadeve,
ki jih trenutno delajo, pa jih sovražim.
Sovražim, kako mečejo kocko.
Za ceno smrti ne bi na mizi obdržali dveh kock hkrati.
Ko začnejo metati,
se že slišiš: "Premočno!"
Vprašajo: "Kako se igra monopoli?"
Jaz pa: "Če imaš na mizi dve koci, zmagaš."
"Ne pozabite, da imamo mizico,
ne kraljeve mize."
Takšen sem, ko z otroki igram namizne igre.
Ko dobim kocko, včasih za trenutek ostanem v tem položaju.
Ker ne vedo, da sem jo našel.
Mirno je biti pod kavčem.
Malce pobrcam z nogami,
da vedo, da sem živ.
Tako počivam.
Pogledam pajku v oči.
"Živjo, prijatelj."
"Imaš otroke?"
Sovražim metanje kocke.
Sovražim prebujanje sredi noči.
Trenutno so moji otroci v obdobju nočnih mor,
takrat pridejo v najino sobo.
Ko pridejo v najino sobo, z ženo veva,
da bo eden naslednjih nekaj ur buden, ker jih bo poskušal znova uspavati.
Zame je to tako travmatično,
da ob zvoku kljuke pomislim:
"Upam, da je vlomilec."
"Morda je vlomilec, ki mi bo ukradel dragocenosti
in ga ne bo treba še eno uro praskati po hrbtu."
Poleti sem sprejel grozno odločitev.
Sina je tlačila mora in ni mogel zaspati.
Rekel sem: "Te popraskam po hrbtu? Morda bo šlo."
Mislim, da mu je to tako všeč,
da si izmišljuje nočne more.
Ker pride v sobo
in nima energije prestrašenega otroka.
Reče: "Slaba novica,
okostnjak je spet tukaj."
"Dobra novica, majica je že dvignjena."
Dober starševski trik za tiste,
katerih otrok hoče praskanje ves čas.
Vzameš košček lepilnega traku
in mu z njim zalepiš usta.
Sovražim metanje kocke.
Sovražim prebujanje sredi noči.
Za tretje grem na kolena.
Sovražim pogovore o lavi.
Ves čas govorijo o lavi.
Za to krivim šole. Razumem,
otroke učite o naravi,
govorite o vulkanih, lavi,
a potem pridejo domov z vprašanji o lavi,
jaz pa nič ne vem o tem.
Vem samo, da sem bil slab oče,
če jo bodo kdaj videli od blizu.
Ne vem, kolikokrat sem hotel bočno parkirati, pa je šlo na tesno.
Ko sem pogledal nazaj, sta vame gledala dva butasta obraza,
rekoč: "Ali umreš, če se dotakneš lave?"
Ne bi mogel sovražiti svojih otrok, jim škodovati.
Ne bi jim mogel škodovati.
Nič jim ne bi mogel narediti.
Priznam, da občasno kateremu zelo hitro slečem pulover.
Če je bil dan res dolg in niso tako dobri,
da bi se pomagali sleči,
primem vrhnje oblačilo
in ga povlečem navzgor.
Sram me je, da priznam,
ampak to mi da občutek zadovoljstva. Ko se zatakne...
Ko se zatakne tako,
da vidijo, kaj so mi naredili.
Stvar ni trajne narave.
Saj gre takoj spet dol.
Rekel bi, da se tvoj pogled na skoraj vse spremeni, ko dobiš otroke.
Moji imajo osem, šest in dve leti.
Trenutno je za naju grozljivo,
ko med pošto najdeva vabilo na poroko.
Zgodita se lahko dve zadevi.
Prva je, da na vabilu piše:
"Goste prosiva, da pridejo brez otrok."
To pomeni, da morava najti varstvo
za en večer ali celo konec tedna. To je slabo.
Še huje pa je, ko piše: "Vabiva celotno družino
na najin poseben dan."
Da je to dobra zamisel, mislijo le neporočeni.
Butasti, neporočeni pari brez otrok mislijo, da je dobra zamisel,
če pridejo tudi otroci, ker ne vedo,
da otroci uničijo katerikoli dan. Poseben ali ne.
Ko sem na poroki z majhnimi otroki,
se bojim trenutka,
ko bom moral na plesišče
zmotiti ples očeta in hčerke
in reči: "Se opravičujem,
čestitke, gospod, krasna nevesta je."
"Najini otroci so pojedli torto.
Res mi je žal,
a torte ni več. Videti je bila draga,
a zakaj ste nas sploh povabili?"
"Če mislite, da meni ni žal,
mi je, ker so pojedli vso,
torej ne bodo spali,
jutri pa bodo imeli drisko."
"Hvala, mimogrede, da ste rekli, naj oblečejo frakce."
"Ne vesta še,
a najraje na svetu gredo h krojaču,
kjer jim razlagajo, naj bodo pri miru."
"Hvala za to."
"Hvala za frakce. Morali bi jih kupiti,
ker verjetno ni nič dražje,
kot če si jih izposodiš."
"Mimogrede, žena maha iz avta."
"Pasivno-agresivno gleda telefon,
ker je pred odhodom na vece rekla,
naj pazim torto. Ki je seveda nisem,
zato verjetno ne bo govorila z mano,
a upam, da bosta večno poročena,
če ne bosta in se bosta ločila,
pa se pridem posrat na zelenico. Hvala in adijo. Krasna nevesta."
Lahko zdaj priznamo,
da obvezno kazanje potrdila o cepljenju proti covidu pred vstopom v restavracijo
ni bilo kot življenje v Nemčiji med drugo svetovno vojno?
Lahko zdaj priznamo? Ker, veste...
Vsakič,
ko sem moral pokazati potrdilo za vstop v restavracijo,
so se mi skoraj opravičili.
"Žal nam je,
a lahko pogledamo potrdilo o cepljenju?"
"Morda imate sliko potrdila na telefonu
ali bi fotografirali moje
in mi ga pokazali
ali lahko dokažete, da vaš telefon fotografira,
to bo dovolj, da dobite mizo."
Veliko filmov o Nemčiji med vojno sem gledal,
pa se ne spomnim, da bi Gestapo tako ravnal.
Ne spomnim se prizora,
v katerem bi Gestapo vdrl, rekoč:
"Pokažite nam potrdila,
res se opravičujemo."
"Še vedno zahtevamo pregled."
"Tudi za nas je nadležno."
"Ta del najbolj sovražimo
v naši gestapovski službi."
"Naš vodja je takšen
nacist."
To je zelo
žaljiv nemški naglas.
Tak iz risank.
Nedavno sem imel v občinstvu nekoga iz Nemčije.
Po predstavi me je vprašal,
ali pogosto uporabljam nemški naglas.
Odgovoril sem, da to rad počnem.
Vprašal me je, kako bi mi bilo,
če bi nemški komik govoril z ameriškim naglasom.
Rekel sem, da Nemca ne bi šel gledat.
V življenju bi moralo iti marsikaj narobe,
da bi šel v klub,
ko bi nekdo na odru vpil: "Zaploskajte Klausu!"
Potem bi pa ostal.
Mirno bi sedel in zaslišal:
"Američani pa so rekli: 'Dej sem čiknnagece.'"
"Res ne zvenimo tako!"
Skratka, po nevljudnem odgovoru je rekel:
"Dajva tako. Bi govoril z afriškim naglasom?"
Rekel sem, da nikakor ne.
"Kje je torej meja?"
"Kje je meja
pri naglasih belopoltih komedijantov leta 2024?"
"Na meji z Evropo."
To je meja. Od Finske do Italije, od Portugalske do Ukrajine.
Turčije se ne dotikam. To je meja.
Pa lahko imaš uspešno kariero komedijanta.
Pokazal vam bom, kako to gre.
To je Šved, ki naroča pri Kitajcu.
"Živjo, imate za glavno jed piščančji chow?"
"Ne, zmanjkalo ga je."
Namerno sem izbral Švede,
ker mislim, da z njihovim naglasom ne moreš biti žaljiv,
kar povsem temelji na dejstvu,
da Muppet Showa niso prepovedali.
Tisto pa je bilo v redu?
Švedski kuhar je bil v redu?
Ko sem bil otrok,
so mi tako predstavili Švede.
Mislil sem, da so vsi taki.
Da so vsi bedaki, ki ne znajo uporabljati pribora.
Si predstavljate, kako bi zvenelo,
če bi to bil pakistanski kuhar?
Saj ne bom poskusil.
Ampak zdaj vsaj vem, kako zveni,
ko se hkrati zapre 1500 ritnih lukenj.
Moji otroci imajo srečo.
Imajo vse štiri stare starše
in ves čas jih videvajo,
pa še kličejo se neprestano.
Vsak dan imajo stik z njimi.
Povsem drugače je bilo z mojimi starimi starši.
Očka mi je dal slušalko, ko je enkrat letno klicala babica,
kot bi dal slušalko talcu ugrabitelja,
ko kliče policija.
Rekel je: "Pozdravi babico."
Jaz pa: "Živjo." To je bilo to.
"Zdaj veš, da je fant živ."
"Daj mu pet dolarjev za rojstni dan in pusti kuverto pod podvozom."
Všeč mi je, da so stari starši tu.
To je zelo posebna življenjska izkušnja.
Res mi je všeč.
Težko je samo,
da imajo drugačen način vzgoje iz svoji časov,
kot ga imaš ti v tem trenutku.
Moj oče je bil očka malčkom že dolgo tega,
bil je kričač stare šole.
Vpil je name in na brata brez treh predhodnih opozoril.
Dobila sva en ukaz. Če nisva ubogala, je začel vpiti.
Midva imava veliko sodobnejši slog vzgoje brez konfrontacij.
Nikoli ne vpijeva. Če ne ubogajo,
rečeva: "Vidiva, da si jezen."
"Nočem nasprotovati tvojim občutkom...
Spodbujam te, da se spopadeš s tem
po časovnici, ki ti ustreza."
"Pri tem ne pozabi,
da je ta hiša tudi tvoja, ne samo najina."
Včasih pride k nam moj oče in hoče stvari urediti po svoje,
otrokom reče, naj česa ne počnejo, in ko ne ubogajo, začne vpiti nanje.
Ko moj oče vpije na otroke, takoj posežem vmes.
Stečem tja: "Oče, midva ne delava tako."
"Ne pravim, da je bilo narobe, in ne misli..."
A priznati moram, da očeta vedno ustavim, ko vpije na moje otroke.
Hkrati pa glas v moji glavi želi sodelovati: "Pokaži jim, stari!"
"Povej jim, kako lepo jim je!"
Ker vam moram priznati,
da nisem prepričan, da sodoben način deluje.
Rezultatov ni videti.
Zadnjič je osemletnik ugriznil šestletnika.
Zares ugriznil. Brez povoda.
Bil je na drugi strani sobe. Videl sem,
kako je pomislil, da ga bo šel ugriznit.
Kot robot. "Zaženi protokol ugriza."
Šel je do njega, ga ugriznil in rekel: "Nisem ga."
Jaz pa: "Poglej sledi zob."
"Lahko bi ga peljal k ortodontu,
da bi naredil aparat zate."
Jezen sem bil. Pograbil sem ga in mu rekel:
"Zdaj greš v drugo sobo."
Zaprl sem vrata za njim.
Moj namen je bil,
da pet minut premišljuje o svojem grdem vedenju.
Da pet minut razmišlja o posledicah svojih dejanj.
Ker sem sodobna reva,
sem zdržal dve minuti in pol, preden me je zadelo,
da bo vse življenje hodil k psihiatru.
"Od te travme si ne bo opomogel."
"Moram k njemu in mu povedati, da je moj ljubček,
da ga bom vedno imel rad."
Odprl sem vrata in pričakoval, da bo v solzah
in skrušen sedel na tleh.
Ne samo, da ni bilo tako, ampak je slonel ob oknu
in gledal ven. Povsem brezskrbno.
Bil je kot iz francoskega filma novega vala.
Samo baretko in cigareto bi še potreboval.
"Sem ga ugriznil?"
"Mogoče."
"V življenju grizeš
ali pa grizejo tebe."
Teorijo imam.
Takšna je.
Mislim, da bodo moji otroci
vpili na svoje otroke.
Mislim, da preskakuje generacije.
Mislim, da se fanta ponoči pogovarjata,
da ne bosta uporabljala očetovega neučinkovitega načina vzgoje.
"Glasen bom, kot je bil dedek."
Drugi pa reče: "Absolutno, ne bom nek revež, kot je očka."
"Zanemarjanje čustev?" Odrasti že, kreten.
Žena misli, da nama pri vzgoji pomaga svet.
Ves čas mi pošilja posnetke mamic z Instagrama,
ki delijo svoje modrosti.
Če so videti predobro,
pomislim, da imajo drugačne otroke.
Če imajo lepo pričesko in osvetlitev,
se mi zdi, da to ni za naju.
Pogosto imajo zelo skrivnostne nasvete.
Žena mi je poslala posnetek, na katerem ena zelo mirno govori,
kako so za otroka pomembne pozitivne povratne informacije.
"Če otroku zjutraj rečete, da lepo piše,
ponoči ne bo tepel svojega brata."
Ne vem, ali to drži ali ne,
ker se vedno prepozno spomnim.
V kotu vpijeta en na drugega,
jaz pa stečem tja: "Lepo pišeš!"
Obstaja...
Ena vrsta mam na Instagramu mi je všeč.
Tista, ki komaj obvladuje stvari,
objave pa snema
v slogu Čarovnice iz Blaira s telefonom
Pred otroki se skriva v omari.
Govori: "Živjo, nimam veliko časa."
"Ugotovila sva, kako flomaster spraviti s tapet."
"Treba je... O, ne, našli so me!"
Z ženo sva si zelo blizu s starši,
to je bila najina prva skupna točka.
Domnevala sva, da se bodo najini otroci želeli toliko družiti z nama,
kot se midva želiva s svojimi starši.
Naj povem tudi, da se najini družini glede česa tudi ne strinjata.
Ko sem odraščal,
pri mizi nisem smel govoriti, če me ni nihče nič vprašal.
"Če že govoriš, naj bo relevantno za pogovor, ki poteka."
A nikoli ne govori,
dokler oseba ne neha govoriti.
Pravilo pri moji ženi je očitno bilo,
da moraš takoj povedati, kar ti pade na pamet.
V idealnem primeru začni govoriti, preden sploh razmisliš do konca.
Poskusi slišati celotno misel z ušesi, hkrati ko jo izgovarjaš.
Prvič.
Ženina družina počne še eno kul stvar.
Pokličejo restavracijo za naročilo
in šele takrat, ko koga dobijo,
se začnejo spraševati, kaj bi kdo jedel.
Med vrsticami kritizirajo restavracijo, ki jo imajo na zvezi.
Recimo: "Bomo cmočke?"
Nekdo z druge strani pa reče: "Ne, razmočeni so."
"Ne bi cmočkov!"
Nisem še povedal, da so Judje.
No, saj sem.
Če se Judje o čem strinjajo,
bi rad izvedel, kaj je to.
Res bi rad poudaril, da so vse te šale prosemitske.
Ljubim svojo ženo Judinjo.
In otroke Jude.
Neverjetne sorodnike imam.
Najboljše pri njih je, da jih ni težko najti.
Če jih kdaj iščeš,
so vedno med tvojimi zadevami.
"Trk."
Čaka naju zapleten pogovor z otroki,
ker sta ženina stara starša preživela holokavst.
Seveda jim bova to morala nekoč razložiti.
Težava z otroki je, da včasih postavljajo vprašanja,
preden si pripravljen odgovoriti nanje.
Prisilijo te.
Zadnjič je žena rekla enemu od sinov,
da ima srečo, da pozna vse štiri stare starše.
Babica ni poznala nobenega.
Vprašal jo je, kaj se jim je zgodilo. "Umrli so med vojno."
On pa: "So bili vojaki?"
"Ni vsakdo, ki umre v vojni, vojak."
Za trenutek je umolknil in nadaljeval:
"So bili bobnarji?"
Ker je videl slikanico o vojni za neodvisnost.
Precej modro je povezal,
da so vojaki sicer v veliki nevarnosti,
a bobnarji nimajo možnosti preživetja.
Slab čas za dobre bobnarje, ta vojna za neodvisnost.
Morda najslabši čas, da dobro bobnaš.
Ko si slišal, da iščejo bobnarje,
si bil gotovo navdušen. "O, kako krasno!"
"Ne bomo se borili. Zadaj bomo vadili za koncert."
"Ko bodo prišli preživeli, bomo igrali."
Dvignili so roke, povedali, da bobnajo.
"Odlično, vzemite bobne in pred vojake."
"Pred?"
"Ja, ti, še en bobnar in piščalka." Flavtist pa:
"To je flavta." "Ne zdaj, piščalkar."
Žena pravi, da bi moral postati Jud.
Tako ali tako baje vsi mislijo, da sem.
Ni slab argument. Četrt Jud sem.
Vsi Judje mi rečejo: "Jud si, kajne?"
Sem tudi četrt Šved. Niti en Šved še ni rekel...
Tako govorijo!
Ne bom se opravičil za to.
Zakaj bi mi Muppet Show lagal?
Tako govorijo Švedi in tako laboranti...
Nedavno sem izvedel nekaj o svojem rodu,
ker sem sodeloval v oddaji Poišči svoje korenine
s profesorjem Henryjem Louisom Gatesom. Krasna oddaja.
Izjemen človek je.
Izvedel sem nekaj stvari o družini, ki jih nisem vedel.
Sem potomec litovskih Judov.
Litovski Judi so znani po tem, da hočejo iz Litve.
Nisem bil dober material za oddajo Poišči svoje korenine,
ker me ni lahko navdušiti.
Najboljši v tej oddaji je trenutek, ko ti sporočijo informacije
o tvojem rodu, ti pa si navdušen.
Ker me ni lahko navdušiti, oddaja ni bila dobra.
Na neki točki me je Henry Louis Gates pogledal in rekel:
"Našli smo vašega prednika iz 1650."
"Njegovo ime je bilo zapisano v mestni knjigi
iz leta 1650."
"Kako se vam zdi?"
"To, da smo našli vašega prednika
iz leta 1650."
Rekel sem samo: "No, saj vem, da izhajam iz ljudi."
Ni ravno rekel: "Vaša praprababica je morska deklica."
Enkrat me je ponesreči šokiral.
Sedita na nasprotnih straneh mize,
na kateri je velika knjiga s podatki.
On pripoveduje zgodbo.
Ko jo pripoveduje,
te prosi, da obrneš stran in razkriješ podatke.
Enkrat mi je rekel:
"Nastopaš." Potrdil sem.
Veš za še koga takšnega v družini?
Rekel sem, da ne vem za nikogar,
ki bi nastopal.
On pa: "Obrni stran."
"Kar boš videl, je precej kul."
Obrnil sem stran in tam je bila osmrtnica
mojega pradedka, ki je storil samomor.
Henry Louis Gates je rekel: "Kaj piše?"
Jaz pa: "Točno to."
"Moj pradedek je storil samomor."
In Henry Louis Gates me je pogledal in rekel: "Oprosti, napaka."
"To bomo izrezali."
Nato je rekel: "Obrni še eno stran."
Obrnil sem stran in: "Dedek je igral v šolski predstavi."
"Kar kul, kajne?" Jaz pa sem rekel: "Henry...
Ne moreva kar preskočiti z napake z osmrtnico na to.
Kot bi čarovnik rekel: "Je to tvoja karta?"
Ti pa: "Mislim, da je slika tiča."
"Jebenti, sranje, sranje."
"Je to tvoja karta?"
"Pikova devetka, je ta tvoja?"
"Še vedno razmišljaš o tiču?"
"Ja!"
"Ja, stari."
Na tej točki veliko komedijantov začne govoriti proti trans ljudem.
Z veseljem povem, da jaz tega ne počnem.
Do trans skupnosti čutim samo ljubezen in spoštovanje.
In vedno me jezi, ko ljudje pravijo,
kako neprijetno je zanje, ko gre kdo skozi tranzicijo,
oni pa si morajo zapomniti novo ime,
nov zaimek ali spremeniti stik v imeniku.
Bodimo za trenutek iskreni.
Kaj bi bilo za vas težje?
Če bi se kdo v vašem življenju odločil, da bo novega spola,
ali da bi se odločil, da bo od jutri vegan?
Kaj bi vam bolj otežilo življenje?
Pred petimi leti se je moj brat odločil, da bo vegan.
Skupaj sva preživela veliko večerij ob zahvalnem dnevu
in zagotovo bi raje videl, da bi se naslednja začela tako,
da bi oče rekel, da je zdaj ženska.
Raje kot da bi še en večer poslušal brata spraševati: "Ali to vsebuje maslo?"
"Vse vsebuje prekleto maslo."
"Za to gre pri tem prazniku. Maslo je povsod."
Tako se je vse začelo, ko so prišli domorodci.
Rekli so: "To je koruza." Prvi priseljenci pa:
"Kaj, če ji dodamo maslo?"
Domorodci so se strinjali, da je tako veliko boljša
in niso vedeli, kako jim povrniti. Priseljenci so rekli:
"Imamo zamisel, a je ne izdamo."
"Beli človek."
Moj radikalni brat ne je medu.
Pravi, da se tistim veganom reče čebelani.
Da ne je medu sem izvedel,
ker je bil enkrat pri meni
in sem mu vrgel granola ploščico.
Videti je bil lačen.
Vzel jo je in začel brati nalepko.
Če bi obstajal logotip za veganstvo,
bi moral prikazovati človeka, ki bere nalepko.
"Našel sem težavo."
Želim si, da bi zmogel biti vegan.
Vsi argumenti so na njihovi strani.
Bolje je za okolje. Bolj humano.
A najboljši argument je to.
Brat je videti veliko bolj zdrav od mene.
Če bi videli sliko mene in njega, bi včeraj nehali jesti meso.
Žari kot sonce,
poleg njega sem videti kot nekdo, ki drži svetilko ob trajektu. Kot...
"Megla je gosta, a saj bo šlo!"
Prej sem omenil sorodnike
in posebno pozornost bi namenil moji krasni tašči.
Res imam najboljšo taščo na svetu.
Pri njej imam najraje,
da se včasih strinja z mano, da je njena hči naporna.
Včasih se z ženo prepirava pred taščo
in tašča ujame moj pogled
z druge strani sobe, kot bi se mi opravičevala.
A ne z besedami.
Dragoceno je, če je neverbalna potrditev
ženinega vedenja.
Če bi se naglas postavila zame,
bi to bila katastrofa.
Vsak poročen človek tukaj ve, da je vedno najlažje,
če se s partnerjem strinjaš, ko se pritožuje.
Neštetokrat se je zgodilo, da je žena, ko sva se odpravljala spat, rekla:
"Si misliš, da mama pravi, naj bom prijaznejša do tebe?"
Odgovorim lahko samo: "Ja, kakšna krava."
"Naj se briga zase."
Res imam zlobno ženo.
Veste...
A zlobna je samo do mene. In zelo prijazna do otrok,
kar je veliko bolje, kot če bi bilo obratno.
Če bi bila prijazna do mene
in zlobna do otrok, bi bilo moje življenje nočna mora.
Pritekli bi k meni in rekli:
"Stori kaj, tudi tvoji otroci smo."
Jaz pa: "Ne govorite z mano, ne sme vedeti, da smo prijatelji."
Mimogrede, to ni napad na ženo.
To je obramba njene zlobe.
Moja žena pridno dela. Tri otroke ima.
Izčrpana je. Poln delovni čas dela.
Moja žena je odvetnica.
Naredila je newyorški pravosodni izpit. Izjemna ženska je.
Newyorški izpit je najtežji.
Opravil ga je tudi Giuliani.
Ves čas je utrujena, pa je še vedno potrpežljiva z otroki.
Včasih se mora znesti nad mano, to si zaslužim.
Res sem... Počnem recimo tole.
To počnem, da si zaslužim njeno zlobo.
Tri otroke imava, pa še vedno ne znam zložiti otroškega vozička.
Sanja se mi ne. Voziček gledam, kot bi pes gledal origami.
Nimam pojma, kako gre skupaj.
Malce ga potresem, zvijem.
Hitro vprašanje za ženske.
Ste se med poskusi moža, da zloži otroški voziček, kdaj vprašale:
"Kako sem lahko pomislila, da me bo ta moški znal spolno zadovoljiti?"
Ko pravi: "Mislim, da zdaj vem."
"Skoraj je šlo." Vi pa rečete: "Gumbek ima."
"Ne, samo malo še, pa bo."
"Samo še nekaj potiskov."
Vam povem nekaj groznega?
Ko je žena prvič slišala to šalo,
se je režala do solz.
Smejala se je kot nora.
Vpila je iz občinstva: "Amen, stari!"
"Tako je!"
Ne pravim, da je moja žena popolna.
Tudi jaz bi kaj spremenil na njej.
Če bi lahko kaj spremenil,
bi poskusil izboljšati njeno orientacijo med govorom.
Ves čas mi razlaga pomembne zadeve tako,
da je s hrbtom obrnjena proti meni in zapušča prostor.
Ne da bi prilagodila glasnost.
Recimo: "Oglasili so se glede plina,
pravijo, da je strupeno..."
Ves čas se prepirava, recimo:
"Čez eno uro greva na večerjo s Harrisovima."
Jaz pa: "Kdaj si mi to povedala?"
"V ponedeljek, zašepetala sem v poštni nabiralnik."
Spremenil bi tudi njeno izbiro kofeinskega napitka.
Ženin izbrani kofeinski napitek je čaj matcha z mlekom.
Če ne veste, kaj je to, vam bom povedal, kaj ni.
Nikjer ga ni.
Zelo nevljudno je naročiti to,
ko gre nekdo drug po kavo. Podobno kot:
"Pico bomo naročili. Boš kaj?"
"Zavitek Lorraine."
"Tega nimajo." "Lahko vprašaš."
"Ne morem, ker bom videti kot norec."
Mislim, da ima rada ta čaj z mlekom, ker ga je težko dobiti.
To pravim,
ker je njen jezik ljubezni uslužnost.
Poznate koncept jezikov ljubezni?
Za tiste, ki ga ne poznate, bom razložil.
Pet jezikov ljubezni je. Načinov, kako jo ljudje sprejemajo.
Uslužnost, dotik, kakovosten čas, darila
in spodbudne besede.
Ne vem, kdo si je izmislil seznam.
Vem samo, da je njen jezik ljubezni zagotovo uslužnost.
Največja prevara na svetu je, da je uslužnost
na tem seznamu ob razumnih drugih stvareh.
Takšno je življenje, če je tvoj jezik dotik, ženin pa uslužnost.
"Objemi me, ko pridem domov."
"Popravi grelnik vode."
Kakovosten čas: "Bi šla na sprehod?"
"Ja, ko očistiš žlebove."
Kot bi program zvestobe letalske družbe bil zlat, platinast, srebrn
in ko pristanemo, lahko počistite.
Vse to je... Dobro sem orisal,
kako je biti poročen s komedijantom.
Jaz pridem sem in vam pač povem,
kaj mislim o svojem zakonu.
Ja, hudo je biti poročen s komedijantom.
A hudo je tudi biti komedijant, ki je poročen.
Ko si poročen,
je prav, da med prepirom vedno poveš tisto,
kar najhitreje zmanjša konflikt.
Če si komedijant,
ti to ne pride najprej na misel.
Če si komedijant, ki se prepira, razmišljaš samo o tem,
kaj je smešno in kako bi lahko bilo huje.
Nedavni primer. Moja fanta imata rada superjunake,
vedno me sprašujeta o njih.
"Kdo bi zmagal, če bi se borila Batman in Spiderman?"
"Je močnejši Hulk ali Thor?"
Zadnjič vprašata: "Kdo je hitrejši, Superman ali Flash?"
To je večno vprašanje striparjev.
Ponosen sem bil nanju.
Rekel sem, da bom preveril.
Na YouTubu je bil triminutni posnetek
iz risanke, kjer Superman tekmuje s Flashem.
Rekel sem: "Pa ga poglejmo."
Pomemben del te zgodbe je,
da otroci malo gledajo v zaslone.
Nočem reči, da sva zato boljša starša,
hočem reči samo, da bodo boljši odrasli od vaših.
Posadil sem fanta na kolena in vzel telefon.
Gledali smo torej dvoboj
in vstopila je žena ter vprašala, kaj delamo.
"Gledamo dvoboj med Supermanom in Flashem."
"Risanko?"
Nisem si mogel pomagati in rekel: "Ne, prava dva."
"Ni to noro? Prava so dobili."
"In sploh se niso trudili...
Kot dokumentarec o naravi v puščavi."
"Naenkrat so zagledali..."
"Rekli so si..." Šla je iz sobe.
Šla je ven rekoč:
"In mama pravi, naj bom bolj prijazna..."
Še en nedavni primer.
Šli smo na počitnice,
na letališču smo bili pri varnostnikih.
Agent je v ženini ročni prtljagi odkril tubo humusa.
Vzel ga je ven in rekel, da ne sme na letalo.
Žena je rekla, da ga je že kdaj nesla.
Kar ni bilo tako prepričljivo, kot je mislila, da bo.
Ker ji je odgovoril: "Humus ne sme na letalo."
Žena je rekla: "Saj ni tekočina."
On pa: "Tudi čvrst ni."
Očitno v takšnih primerih zmaga agent.
Jaz sem bil na ženini strani.
Vsi nosimo humus na letalo.
Zakaj ga samo ona ni smela?
Vedno ko dandanes letiš,
na poti vidiš pet, sedem tub humusa.
Njej pa so ga vzeli.
In smo šli, ona jezna.
In pravi: "Si misliš?"
Jaz pa: "Ne." Nisem povedal, kaj si res mislim.
Strinjal sem se in hkrati se nisem.
To bi bil konec zgodbe, če ne bi leteli nazaj v New York.
Na poti nazaj na letališče se je žena ustavila
v trgovini in kupila tubo humusa.
Iste velikosti, če ne celo malo večjo.
Znova so jo našli.
Tokrat je bila v vrečki iz trgovine,
zato je bilo zelo očitno.
Vzeli so jo ven
in rekli ženi, da humus ne sme na letalo.
Ona pa: "Letela sem že z njim."
Priročno ni povedala, kaj se je zgodilo nedolgo tega.
Spet so ji ga vzeli.
Šla sva naprej in hodila,
videl sem, da je jezna in da bi moral držati jezik.
Vedel sem, da je prava pot, da ne rečem nič.
Pa si nisem mogel pomagati.
Nasmehnil sem se in rekel: "Naslednjič ti bo uspelo."
Mimogrede, nocoj je tukaj.
Ni je.
Ste nori?
Tukaj je, jaz pa govorim zgodbo o humusu,
o kateri odtlej nisva govorila.
Svojo ženo dobro poznam.
Ni kar tako.
Pogumna je, odločna.
Naslednjič bova letela s humusom.
Verjamem vanjo.
Verjamem, da bo humus na letalu.
Šla bo na letališče, odprla prtljago
in iz nje vzela čičeriko in mešalnik.
Varnostnika bo pogledala v oči in rekla:
"Mislim, da je vse to zakonito."
On pa bo pokimal, ker bo vedel, da je poražen.
Zaradi njene zmage bodo vsi varnostniki na letališču
vstali in naredili špalir, skozi katerega bo šla.
Svoje magnetne palice bodo držali v zrak kot meče.
Po letališču bo šla pod magnetnimi palicami
in vsi potniki jo bodo klicali
in za njo metali naravni čips kot cvetne liste.
Nato bo vstopila na letalo, sedla bova
in dokončala bo mešanico
ter otroke vprašala: "Kdo bi humus?"
In rekli bodo: "Sovražimo humus."
Jaz pa bom zašepetal: "Ne maramo."
Otroci še niso gledali moje predstave, sem jih pa nedavno peljal na predstavo
ob deseti obletnici,
ko je prišel tudi Joe Biden.
Hvala, prijazni ste.
Prišel je predsednik Biden in pomislil sem,
ali bo sploh še kakšna priložnost, da spoznajo predsednika.
Morda ne bom želel, da poznajo naslednjega.
Zato sem rekel:
"Otroci bodo spoznali predsednika."
Najboljše pri tem spoznavanju je bilo,
kako so se vedli otroci, ne predsednik.
Vsak se je vedel, kot se vede.
Prvi je bil najstarejši.
Najprijaznejši fant na svetu je.
Zelo se je potrudil, kot veliko najstarejših.
Želi si biti najboljši, kar gre.
Izbral je torej obleko,
najlepšo, v kateri se je fotografiral.
Vstopil je in rekel: "Pozdravljeni, g. predsednik,
sem Ash, zelo me veseli." Ponosen sem bil nanj.
Milo se mi je storilo, tako lepo je bilo.
Potem je prišel srednji.
Rodil se je v preddverju bloka,
vsak dan se tako tudi vede.
Ne...
Ne znam prav razložiti.
Tudi če ne bi vedeli, kdo je,
preprosto bi vedeli, da je bil rojen v preddverju.
Tudi on je izbral oblačila sam.
Oblekel je železničarski jopič in vzel sončna očala.
Dobesedno priplesal je v prostor.
Med plesom
je bilo starejšemu tako nerodno, da je stisnil pest.
Nato se je spomnil,
da sem mu zjutraj rekel, da lepo piše...
Srednji je torej priplesal in začel peti:
"Joe Biden, Joe Biden, Joe Biden."
Postavil se je tesno ob njega in zavpil:
"Moj najljubši predsednik ste!"
Joe Biden je bil presenečen,
ker najbrž niti sam sebi ni najljubši predsednik.
Pogledal me je: "Mu nisi povedal za Obamo?"
"Če sem mu všeč jaz, bi bil na Obamo čisto nor."
Najboljša je bila hči Addie, dve leti in pol ima.
Predsednik je bil z njo izjemen.
Neverjetno ga je bilo videti takšnega.
Sedel je na kavču, da sta bila enako visoko,
prišla je k njemu, segel je v torbo
in ven privlekel plišastega psa
iz Bele hiše.
Ni vedel, da sem bil januarja v Beli hiši
in se domov vrnil s tremi takšnimi živalcami,
ki sem jih dal otrokom.
Segel je torej v torbo,
psa ponudil Addie in...
Rekel je: "To imam zate."
Ona pa ga je pogledala
in rekla: "To že imam."
Vprašal jo je: "Takšnega?" Ona pa: "Ja, doma ga imam."
Držal je tistega psa in rekel:
"Bi imela še enega?" Ona pa: "Ne."
Ves dan me je skrbelo, kako bo šlo,
ker hči glasno podpira Trumpa in...
Ne glede družbe, samo davčne politike.
Zdi se ji, da NATO države ne plačujejo dovolj.
Ne debatirajte o tem z njo.
Čudne zadeve se dogajajo. Odraščal sem v predmestju,
vedno sem si želel živeti v središču.
Moji otroci živijo v New Yorku
in radi bi živeli v predmestju.
Redno obiskujemo moja starša, ki živita, kjer sem odraščal,
v predmestju New Hampshira.
Vedno, ko odhajamo,
otroci sprašujejo, kdaj bova lahko kupila takšno hišo.
V New Yorku se otrokom nič ne zdi logično.
Nič privlačnosti New Yorka ne razumejo.
Nikoli ne rečejo, da imata babica in dedek dvorišče,
mi pa imamo blizu gledališče.
Naše newyorško stanovanje je za Newyorčane odlično stanovanje.
Če ste od kod drugod, niti ne.
Moje drago stanovanje recimo ni nikoli povsem temno.
Nikoli ni povsem tiho.
Živimo v bližini fakultete,
zato vsako drugo noč slišiš nekoga vpiti:
"Krista pravi, da se dobimo tam!"
Človek, ki mu je bila namenjena informacija o Kristi,
je nikoli ne sliši v prvo,
zato sledi: "Kriste ni tu!"
Nato prvi človek zavpije:
"Ne, Krista pravi, da se dobimo tam!"
Komaj se premagam, da ne odprem okna:
"Hej, Krista je mrtva!"
"Krista je umrla, res žalostno, a tako je."
Je stanovanje ogrevano?
Ja, radiatorje imamo.
Najboljše pri tem je, da so na dotik tako vroči,
da se ne opečeš, ampak umreš.
Kot lava so.
Se mi zdi.
Rekli so mi, da so to radiatorji iz predvojnega časa.
Ne vem, o kateri vojni so govorili.
Niso edina predvojna stvar v stanovanju.
Na drugi strani hodnika imamo sosedo,
ki gotovo ve, kje na zemljevidu je Prusija.
Tako kot Prusija po drugi svetovni vojni ni poznala meja, jih tudi ona ne.
Zadnjič sva se s sinom odpravljala v šolo,
prišla sva do hodnika,
on pa je imel eno tistih slabih juter.
V hodniku se me je skušal znebiti
in stekel je nazaj v stanovanje,
jaz pa sem ga s čevlji v rokah lovil
in pustil odprta vrata.
Končno sem ga spravil na stol
in mu poskušal obuti čevelj. Jezen sem bil, on je jokal,
res sva imela zanič jutro. Potem sva zaslišala
Pikec mali
molči zdaj
Obrnila sva se
in soseda je prišla skozi odprta vrata
v naše stanovanje v jutranji halji,
v kateri je bila videti kot viktorijanska prikazen.
Duh deklice, ki se je utopila v mestnem vodnjaku.
Lepo je, da je bila doma, slišala otroški jok in pomislila,
da ve, kaj ga bo pomirilo,
otroška pesmica, ki jo pojejo v napovednikih grozljivk.
A zgodba ima zelo srečen konec,
s katerim se bom poslovil.
Ko je vstopila naša soseda,
sva se s sinom spogledala.
Dojel sem, da misliva isto.
Pogledal jo je,
nato je pogledal mene in rekel: "Jebeš to."
Jaz pa: "Pravkar si si plačal šolnino, kolega."
Hvala, Chicago. Lep večer vam želim.
Prevod: Saša Horvat Šimonka