Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Fogadjátok nagy szeretettel az apukámat, Nate Bargatzet!
BARÁTOD, NATE BARGATZE
Szeretlek.
Köszönöm!
Köszönöm szépen, Phoenix.
Szuperek vagytok!
Kösz.
Nagyon köszönöm!
Köszönöm!
Nagyon kedvesek vagytok.
Hát itt vagyunk. Nyomassuk!
Szóval…
Nos… Imádom…
Imádok humorista lenni, tényleg.
Amit ez előtt csináltam, komoly munka volt,
és újra ezt fogom csinálni, ha ez esetleg befuccsol.
Vízóra-leolvasó voltam.
Kösz.
A munkámat…
A neve pontosan leírja, mit is csináltam.
Mikor a munkámról kérdeztek, elmondtam, és megkérdezték, mi az.
Hadd mondjam el, mi is az!
Vízórákat olvastam le. Ez a…
Ez a munka a maga teljességében.
A tennesseei Mount Julietben dolgoztam vízóra-leolvasóként.
A következőképp zajlott ez: leparkoltam a kocsival,
és végigsétáltam a környéken.
Fel kellett jegyeznem, melyik ház mennyi vizet fogyasztott.
Aztán eljött 2001, és a szeptember 11-ei terrortámadás.
Ha elég idősek, hogy emlékezzenek rá, tudják,
hogy az egész ország berosált. Féltünk, hogy újabb támadások lesznek.
Hát mi is otthon,
Wilson megyében.
Egyértelműnek tűnt,
hogy New York után az elkövetők a tennesseei Mount Julietet veszik célba.
És meg fogják mérgezni a város folyóvizét.
Ezért utasították a vízóra-leolvasókat,
hogy őrizzék a víztározókat.
Ez tényleg így volt. Csak álltam…
egy sötét földterületen tök egyedül,
és vártam a tálibok felbukkanását.
Fegyver és képzés nélkül.
Adtak ehhez egy lámpást. Egy lámpást!
Az másra nem jó, csak arra, hogy ha felemeled, megmutatja, hol vagy.
Egy méterre sem láttam el vele.
Ha egy fegyveresnek mondták volna, hogy lőjön a fény felé, eltalált volna.
Akár a szívemhez is tehettem volna a lámpást, hogy megkönnyítsem a dolgát.
A mai napig nem értem,
hogy mit is vártak tőlünk.
Hogy felhívjuk a helyi rendőrséget?
„Itt van Oszama.
Elhaladt a lámpások mellett.
A víztározóban van, mert tudta, hogy nyílik.
Kicsit meglepett, de tudta, mi a dörgés.”
Már akkoriban is házas voltam.
Jóval a stand-upos időszakom előtt jöttünk össze.
A nejemet a vízszolgáltatótól kapott juttatásaim vonzották.
Már 17 éve vagyunk házasok.
Köszi.
És tudom…
Minél tovább vagyunk együtt, annál jobban értem, miért ő a párom.
Ha ő nem lenne, én sem lennék ma itt.
Ezt pontosan tudom.
Éppen ezért meglehetősen támaszkodom rá.
Semmit sem tudok…
Magamról. Mondjuk…
Nem tudom, mit szeretek enni.
Ha valaki megkérdezi, megkóstolok-e valamit,
akkor hozzá fordulok válaszért.
Én magamtól nem kóstolnám meg.
Nem tudom, meddig kell valamit mikrózni. Minden alkalommal meg kell őt kérdeznem,
mintha a családja lenne az eszköz feltalálója.
„Ezt mennyi időre kell betenni?”
A válasza: „Míg meg nem melegszik.”
Én tovább firtatom: ”Egy számot mondj, jó?
Csak mondd meg, mennyire tegyem!
Ha nem mondasz valamit, felhívom az anyámat!”
Ha nem mond semmit, beteszem 90 percre, és lelépek.
A saját cuccaimat én mosom.
Köszönöm.
Szerintem is ünneplésre méltó tett.
Gyerekkoromban anya mosott az apámra,
így gondoltam, minden feleség mos az urára.
A sajátomat én intéztem, és, őszintén,
úgy érzem, megfeledkeztem ennek az egyediségéről úgy 17 évig.
Áldozatot hozok, amit más férjeknek nem kell.
Egyik nap hazafelé menet beugrott,
hogy fel kéne hozni a dolgot az asszonynak.
Nem feltétlen arra a napra időzítettem,
mert hát gondoltam, jó lesz akkor, ha épp összekapunk valamin,
és vesztésre állok…
És visszavágásként bedobhatom, hogy: „De én mosok magamra!”
Erre ő: „Ezzel vége!
Nyertél! Rájöttem, milyen jó sorom van.”
Úgyhogy vártam a dologgal úgy egy fél évet.
Ekkor végre vitatkoztunk.
Nem emlékszem, mi volt a dolog apropója. Nem a mosásról szólt, ez egészen biztos.
És hát mikor vesztésre álltam,
az agyam bedobta, hogy itt a nagy lehetőség.
Olyan jó volt ezt tartogatni,
hogy szinte fájt, mikor ki kellett játszanom a kártyát.
Sajnáltam a feleségem. Mert hát…
azt hitte, hogy ő győzedelmeskedik, pedig mindjárt rádobom az atombombát.
Úgyhogy a semmiből kiböktem:
„Én mosok magamra!”
Úgy mondtam, mintha senki más nem tenne ilyet.
Megdöbbentett, hogy ez egy következő, nem várt vitát robbantott ki.
Máshogy mosunk a feleségemmel.
Ő elolvassa a címkéket, nálam meg a rongyszőnyeg megy az öltönnyel. És…
Nem is értem.
„A cipődet nem teszed be a többi cucc közé? Tedd csak be!”
A gép mindig úgy 30 centire van a faltól, mikor végzek a mosással.
Elcsodálkozom, mennyi mindent belegyömöszöltem,
és hogy alig centrifugázta ki.
Talán nem meglepő, de sokat utazom, így a feleségem van otthon a lányunkkal.
Van egy csodás lányunk. Látták is őt.
Kemény ez a helyzet, mert a feleségem otthon van,
és egyszerre a lányuk anyja és apja, plusz a jó és a rossz szülő.
Én meg hazamegyek, és én vagyok a szuper jófej.
Vagy összekuszálom a rutint,
vagy ez csak duma, amit a feleségem szajkóz.
Hazaérve befekszem a lányunk mellé, az ágyba, és duruzsolunk.
És bár nem én beszélek, mindketten le leszünk dorongolva.
Értem én, mert én nem gondolom át,
milyen következménnyel járnak egyes tettek.
Például van egy kutyánk, és én szeretnék még egyet.
A feleségem ellenben nem érez így, mert az durva lenne.
Durva, ha az embernek két kutyája van,
mert mikor kinyitja az ajtót, két kutya rohan ki.
Aztán visszacsukja az ajtót, a blökik meg kint maradnak.
Nekünk bent édes mindegy, azok mit művelnek kint, de…
De ha vissza akarnak jönni,
oda kell mennünk beengedni őket.
Számolni, hogy: „Egy kutya, kettő kutya… Mindenhol kutyák vannak!”
Igazság szerint nekem még a mostani kutyánkról sem kellett gondoskodnom.
De kettő? Mekkora buli lenne!
A kutyánk az ágyunkban alszik,
és valaki azt mondta, ezt tilos, mert akkor nem te leszel a falkavezér.
És megkérdeztem, szerinte hányat írunk.
Mert most élőlényekről beszélünk.
Ők nem is igazán kutyák.
Személyiségük van. Ők érző lények.
A pasi úgy beszél, mintha 1980 lenne, és egész évben kint tartanánk a kutyát.
A farkast, akit a kertben tartottál, tényleg le kellett dominálni.
Ha barátok vannak nálatok, és ki akarnak menni, nem javasoljátok.
A feleségem a spúrabb kettőnk közül.
Nem rossz értelemben, csak a lámpák legyenek lekapcsolva.
A lekapcsolás pénzmegtakarítás. A lámpáknak lekapcsolva kell lenniük.
Izgi, mikor egy lámpa sem ég. Érdekes légkört teremt.
Kapcsold fel a lámpát, ülj le, majd egy bottal kapcsold le a villanyt!
Ülj szépen a sötétben! Szomorúan, egész álló nap.
A fontos, hogy pár centet spórolsz.
Amint befekszem az ágyba rám szól,
hogy nem tudja, lekapcsoltam-e a villanyt, így ki kell mennem ellenőrizni.
Majd a lányuknak adhatjuk
a nyolcvan év alatt összekuporgatott 37 dolcsit.
Tény, hogy pazarló tudok lenni.
Mikor valami kifogy, szépen kidobom.
Ott van például a ketchup. Ha csak ennyi maradt benne, én kidobom…
A feleségem ellenben összeölti a régit az újjal.
Így a ketchupunk mindig undi.
Ott van a fogkrém.
Én addig használom, ameddig szerintem az emberek általában.
Szerintem nem kell erőnek erejével kisajtolni mindet.
Nem fogom vasalóval kierőltetni a tubus tartalmát.
De a feleségem igen.
Mikor kihasználtam a nagyját, odaadom a hobónak, akit elvettem.
Ő felvágja a tubust, és mindent kiszed belőle.
A nejem egy öregember a nagy gazdasági világválság idejéből.
Ő ott élt volna akkor, mint hal a vízben. Nem is tudta volna, hogy válság van.
A pizzarendelős bulik a rémálmaim.
Át szoktam hívni a barátokat pizzázni, és mindig rendelünk.
A nejem megkérdezi, mennyi kéne,
mire én: „Sokat, hogy el ne fogyjon a barátaim előtt!”
Megkér, hogy hívjam fel őket.
„Nem hívhatom fel ezeket a negyvenéves fószereket,
hogy megkérdezzem, mennyi pizzát terveznek aznap este enni.
Igazi munkájuk van, meg családjuk.
Épp egy épületben gályáznak,
mire én hívjam őket, hogy: „Ebédeltél ma?
Csak mert spórolunk, és pontosan tudnom kéne,
nyolc óra múlva mennyi pizzát akarsz enni.
Szeretnék úgy dolgokat venni, hogy a nejem ne tudjon róla,
és ez… elég nehéz.
Ha tudnám, melyik bankban van számlám, sima ügy lenne.
De csak ő tudná megmondani, melyik az.
Próbálkozom, hogy:
„Ha lenne bankom, melyikbe járnék?”
És hetente egyszer bemegyek egybe, és megkérdezem, ott van-e a pénzem.
A cinkes helyzetekből is a nejem húz ki,
mert ha veszek valamit, ami nem jó, sosem vinném vissza.
Szégyellném magam.
Tuti, hogy ugyanazok az eladók lennének ott, és emlékeznének rám.
Bemennék, és azt mondanák: „Tudtuk, hogy az az ing túl kicsi lesz!”
A feleségem élelmiszereket is visszavisz.
Igen. Kaját!
Őszintén szóval kétlem, hogy szabad ilyet. Komolyan.
Szerintem megfélemlíti a tizenöt éves diákmunkásokat.
Köpni-nyelni nem tudnak.
Mintha panaszkodna az anyjuk, hogy a banán túl gyorsan megérett.
Ők értetlenkednének.
„Maga választotta őket, nem mi. Miről zagyvál?”
„Választok másikat!”
„Az a hölgy épp banánt lop.”
Nemrég egy egyetemista srác odajött az autómhoz.
Pénzt gyűjtött,
tudják, a természet, a föld megmentésére.
A természetre és a földre.
Komoly okfejtést használt, én meg csak bámultam…
Mintha azt mondta volna: „Ez a földnek kell.”
Én azt válaszoltam, hogy a föld kemény helyzetben van. Szóval…
Elmondta, mi minden nem stimmel a bolygóval.
Ott van a környezetszennyezés, na meg, hogy megmérgezik a vizet.
Amire mondtam, hogy én őrzöm, így nem, de értem persze.
Azt hiszem, megvetetett velem egy fát, de nem biztos.
Próbáltam készpénzt adni neki,
de azt mondta, kártyával kell fizetnem, szóval belementem, és…
Bepötyögtem az iPadjébe az adataimat.
Hetvenöt dolcsit kért.
Lehúzta a kártyámat, és miután sikerült a tranzakció,
benyögte, hogy amúgy ez egy havi előfizetés.
Bizony.
Utána mondta el azt is, hogy ez a honlapjukon lemondható.
Én csak hápogtam, hogy gőzöm sincs, mi ez az egész.
Azt mondta, írjam be az e-mail-címem a számla kiküldéséhez,
én meg egyből a feleségemét adtam meg.
Tippeljenek, ki tesz pontot ennek a végére!
Másnapra kivágatja azt a fát.
Felhívtam, mert ezt kell tennem, mikor feliratkozom valamire, és…
Elmondtam a helyzetet, mire ő annyit mondott: „Intézem!”, és letette.
Az ő kezében összpontosul minden. Ő intéz mindent, és nem…
Új tetőt csináltatott, és én nem tudtam.
És az egészet a szomszédainktól hallottam.
Megkérdezték, milyen az új tető,
én meg habogtam, hogy nem tudom, miről beszélnek.
- „Nem tudtad, hogy megcsinálták a tetőt? - „Nem.”
Hazaérve mondtam a feleségemnek, hogy meséljen az új tetőnkről,
amiről én mit sem tudtam.
„Hülyét csináltál belőlem!”
Tudják, mi egy zsákutcában lakunk,
ami elég izgalmas, tekintve, hogy én egy egyenes utcában nőttem fel…
És mindig arról álmodtam, hogy egy zsákutcában élhessek.
Egy ilyet meglátva elgondolkodik az ember, milyen lehet ott az élet.
Benne vagyunk a zsákutcás tevékenységekben,
hogy ha valaki odajön, megkérdezhesse, mi a fenét csinálunk.
Minden kocsira csúnyán nézünk, hogy takarodjon a zsákutcánkból.
Kirakjuk a szemetet
valamelyik nap. Gőzöm sincs, melyik a kukanap.
Van rá egy specifikus nap.
Pár hete elfelejtettük kitenni, és ez teljesen romba döntötte a családi békét.
Egész héten ez ment: „Mindenki kézzel egyen!
Ha átjöttek a barátaink: „A szemeteteket vigyétek haza a zsebetekben!
Szerencsére remek szomszédaink vannak. Jó arcok, és közeli a kapcsolatunk.
Mindegyiknek igazi állása van. Jártak egyetemre, meg ilyenek.
Az egyikük egy üzleti tanácsadó,
így üzletekben tart tanácsadásokat, és…
Elég kemény egy meló, mi?
Egy csomó üzlet van, aminek jobb a körmére nézni.
Nem lehet csak úgy…
„Nem lehet csak úgy lébecolni!”
Tehát…
ő egy elfoglalt ember.
A másik szomszédunk egy kockázatelemző.
Azt hittem, kockákkal foglalkozik.
Megkérdeztem, hogy kell kirakni a Rubik-kockát.
Azt mondta, nem tudja, én meg…
„Kockázatelemzőként nem tudod a Rubik-kocka kirakását?”
Elmentem a lányom sulijába a munkámról beszélni.
És értem, hogy szórakoztató, amit csinálok,
de ideges voltam, mert valódi, okos emberekkel voltam ott együtt, és…
Egyedül akartam ülni egy asztalnál,
de egy sebésszel kerültem össze.
Szerintem direkt csinálták.
Hogy megmutassák a gyerekeknek, milyen egy olvasott és egy nem olvasott ember.
Odajöttek a kölykök,
és megkérdezték, milyen tantárgyak kellenek a stand-upoláshoz.
És meg azt sem tudtam, ők miket tanulnak.
Mondtam, hogy nálam a nyelv megy. Azzal fejezek ki gondolatokat.
Őt megkérdezték, mennyi idő, míg valakiből sebész lesz.
A csávó valami olyat mondhatott, hogy 54 év, és…
És megkérdezték, mennyi, míg parodista lesz valakiből.
Mondtam, hogy már most csinálhatnák.
„A szüleitek kedvéért végezzétek el az általánost,
aztán kezdjétek el hajtani a dolgot!”
A suli nekem állati nehéz volt.
Nehezen, de letudtam a gimit, és bekerültem egy közösségi fősulira.
Alig jutottam be egy fősulira, ahova mindenkit felvesznek.
Egy évig jártam oda, és egy kreditet sem szereztem.
A közösségi főiskolát azért hívják így,
mert úgy vannak vele, hogy aki ide jár, az valószínűleg a közösség tagja marad.
„Megmutatjuk, mi hogy megy a környéken.
Talán egy telket is adunk neked.”
Abban az egy évben nem szereztem krediteket,
mert csak felzárkóztató tárgyaim voltak.
A felzárkóztatás a most hozzám hasonló középkorúaknak van,
akik folytatnák a tanulmányaikat, mert elfelejtették, milyen a suli.
Én meg csak ott voltam köztük.
Nem emlékszem a tananyagra, pedig most végeztem el a gimit.
Talány volt nekik, mert semmit sem tudtam.
Ott mindenki ötven körül volt,
és gondolkodtam, ki a tanár.
„Ha kérdezem, meg kell mondanotok, ki a tanár!”
Olyan alapdolgokat tanultam, mint a retorika.
Egyetemen.
A barátaimmal mentem a fősulira,
akik üzleti szakon tanultak, vagy amin szokás.
Mondtam, hogy: „Retorika után ütközünk!”
Még most is egy csomó szót rosszul ejtek ki, ami kész agyrém.
Azt mondom, „vercs.” Ezt soha senki sem érti.
A vers meg oké.
V-E-R-S, amire én azt mondom: vercs.
Ezt javítsd ki nálam, retorika óra!
Mi van, ha én vercsíró akarok lenni?
Mi van, ha egy csomó jó vercsötletem van?
Senki sem vesz komolyan, mikor azt mondom: „Hallgassátok a vercseim!”
Az „olj” egy másik.
Ez nagyon délies amúgy.
Az olaj nekem nem jön a számra. Olyan mint a „ya'll” angolul.
O-L-AJ.
Bizony.
Igen.
Azt mondom: motorolj.
Vagy repceolj.
Egy déli közösségi fősulinak kötelező lenne ezt helyre tennie.
Ha felírnák, hogy O-L-A-J a táblára, és én azt mondom, „olj”,
akkor egyből ugraniuk kéne, hogy javítsák.
„Sanszos, hogy ezzel nem kerülsz túl magas pozíciókba.”
„Polárháború.”
Én így mondom ahelyett, hogy polgár.
Azt mondom „polárháború”,
mert…
Simán lehet, hogy ez az én saram, mert nem…
Az igazság, hogy semmit sem tudok a polgárháborúról.
A történelem maga talány nekem.
Tudom, mert minden történelmi filmnél tűkön ülve várom a végkifejletet.
„Mi fog történni?”
Megnéztem a Pearl Harbor – Égi háborút.
A vége annyira meglepett, mint a katonákat.
Nem olvasok.
Bizony. És szerintem ez fontos infó.
Az olvasás kulcs ahhoz, hogy okosak legyünk.
És…
Én nem csinálom.
Most értettem meg ennek a súlyát.
Szeretnék olvasni. Az ötlet foglalkoztat, még könyveket is veszek,
de a könyvekben többnyire szavak vannak, és…
Minden könyvvel ez van. Kinyitom, és: „Miről beszél ez a szerző?”
És hát…
Nem lesz kevesebb. Minden oldalon egyre több szó jön.
Egy-két üres lapot igazán betehetnének.
Két másodpercre sem lélegezhetek fel?
A szemeim bírják az olvasást,
de az agyam nem.
A szemeim simán állják a sarat,
és kivannak, hogy ilyen defektes aggyal kell dolgozniuk.
Nézik a szavakat, és azt kérdezik: „Semmit sem fogsz fel ebből?
Már ötször elolvastuk ezt a mondatot. Jöjjön egy másik!”
Nem tudom, melyik igaz. A szépirodalom vagy az ismeretterjesztő könyvek.
Úgy hidalom ezt át, hogy mindent igaznak veszek.
És, ahogy látom, elég nagy gondjuk van a varázslóknak errefelé.
Tavaly elmentünk Európába.
És hát Nashville-ből utaztunk Londonba.
Az indulás ideje helyi idő szerint délután 4:42 volt.
Mondtam a családnak, hogy tippeljük meg, hány óra lehet Londonban.
Az én tippem hajnali 0:42 volt, a lányunké 1:41,
a feleségemé meg simán 11 óra.
Csak 11.
Nem mondta a percet.
Kértem, hogy mondja a 42-t, érre ő: „Így is értitek.”
Erre én: „Mutasd meg a lányunknak, mit mondana egy normális ember!”
Elég nagy vita robbant ki ebből.
Ha elmennek Európába tudniuk kell,
hogy az egy nagyon régi hely.
Azt hinnénk, hogy Amerika régi, de ahhoz képest, ami ott van nagyon nem az.
„Mi a fenét műveltek magunk itt?”
Sétálgatsz, és látsz egy épületet, ami Kr. u. 8-ban épült.
És teljesen kivagy tőle.
Ausztráliába is ellátogattunk.
Elég messze van.
Csak hogy tudják… A föld sokkal nagyobb, mint sejtettem.
Tizenhat órát utaztunk több, mint 800 kilométer per órával.
Alig értünk oda. Tényleg.
Szerintem elvétettük az irányt.
Ott jetlagem volt.
Nem zavart, mert korán ébredtem.
Reggel 5:45-kor ébredtem, és ilyen még sosem volt.
Én voltam az első a reggelinél a sorban.
Amit tudni érdemes az, hogy ha 5:45-kor ébrednek,
akkor a dél igen-igen csak messze van.
Mikor a fejét adná rá, hogy dél felé jár az idő, még csak fél kilenc van.
Délután 6-kor azt érzi: „Mit keresnek az emberek kint?
Miért nem megy le a nap?”
Ez jön az életem következő szakaszában? A korán kelés?
Lassan kezdődik. Én most 9:15-kor ébredek.
Tudják, milyen ez.
Nem láttam még a lányom suliba menni, de már egyszer majdnem.
Most hogy idősödöm, fázok is.
Negyvenöt vagyok, és fázom, ezért folyton viszek magammal egy dzsekit.
Lehet akár 60 fok is, akkor is dzsekiben mászkálok.
És mikor a fiatalok kint lófrálnak, arra gondolok, hol van a kabátjuk…
A testem kezd szétesni. Például fáj a vállam.
Azért, mert így állok a színpadon.
Őrület! Hülyeség volt megszokni ezt a kéztartást.
Ha tudtam volna, hogy ebből gond lehet,
talán nem kezdtem volna rendszert csinálni belőle.
A testem nem tolerálja.
Elmentem orvoshoz, hogy segítsen rajtam,
és úgy beszélt rólam, mint egy oldtimerről.
Azt mondta: „Én nem költenék már rá többet.”
Nemrég meghúztam egy izmomat. Szerintem a lelkem volt.
Egyenesen a mellkasom közepén éreztem.
Azt hittem, elől történt valami, annak ellenére, hogy a hátam is fáj.
Mi van itt középen?
Melyik izom van itt középen?
Túráztam, és leugrottam egy szikláról, ami úgy 30 centi volt.
Amikor földet értem, olyan volt, mintha belém csapott volna a villám.
A körmeimen is éreztem.
Már az is kérdés, hogy a sliccem felhúztam-e.
Fifti-fifti mindkettőre az esély.
Nem tudom, mi történik. Eddig mindig felhúztam,
és aztán mentem a dolgomra.
Úgy voltam: „Srácok, később tali!” És mentem is.
Most hazaérve szinte leesik rólam a nadrág, és négy órán át így mászkáltam.
Talán azért van, mert tovább tart a hugyozás,
és még nem szoktam hozzá ehhez az új öreges ritmushoz.
Mert a negyvenes éveinkben sok a vaklárma.
Megtanulja az ember, hogy várni kell.
Hagyjuk, hogy fogyjanak az emberek.
Látom, hogy a fiatalok jönnek és mennek.
„Mondják a családomnak, hogy jól vagyok!”
Ott vannak az ételek, azokkal még most is meggyűlik a bajom.
Imádom a készételeket. Egyszerűen imádom.
Nekem fekszik, ha gyárból jön a kajám.
Azt szeretem, ha minél többen vesznek rész a kajám elkészítésében.
De lassan le kell állnom. Érzem… Egyszerűen érzem.
Már nem bírom úgy, mert tökre fáj.
És tudom, mondogattam magamnak. Elhatároztam, hogy vége.
Visszavonulok a gyorskaják fogyasztásától.
Minden megvolt.
A Taco Bellből a szemetet a szomszéd kukájába tettem,
hogy a feleségem ne tudja meg.
Egyszer annyi ketchupot ettem egy étteremben,
hogy egy idegen odajött, és felkiáltott:
„Ez aztán sok ketchup!”
Tömérdek mennyiségű ketchup kell, hogy így reagáljanak.
Az a pasi nem akart beszólni, csak…
Látta, mennyit eszek. A felesége kérte, hogy hagyja,
de a pasi úgy érezte, mondania kell valamit.
„Szerintem az a tag nem tudja, hogy amennyit eszik, az zavaró.”
Egyszer elmentem egy McDrive-hoz, de beragadt az ablakom.
Az univerzum ezzel üzent, hogy engedjem el.
De én kiszenvedtem a dolgot.
Ciki volt, mert mindenki látta a jelenetet.
Ahhoz, hogy kinyissam az ajtót, félre kellett állnom,
hogy meg ne üssem a mikrofon és a hangszórót.
Így elmentem mellette.
A mögöttem lévő autó nem tudta, lelépek-e. Mondtam neki, hogy beragadt az ablakom.
Kinyitottam az ajtót, így a hangszóró a kocsim tankjánál volt.
Ezért kiabálnom kellett a rendelésemet, hogy a pasi hallja.
Utána kitették a listát a kijelzőre, hogy minden szomszéd tudja, mit rendeltem.
Utána mehettem a kiadóablakhoz,
de ugye előrébb kellett mennem, hogy kinyithassam az ajtómat.
Így arrébb megyek, és mindenki megdöbbenve áll, hogy hova igyekszem.
Mondtam, hogy sehova, és odahajtok,
és látom visszatükrözve, ahogy az ülésben ülök.
Őrületes volt.
Ha még nem próbálták, elmondom.
Olyan kiszolgáltatottnak még nem éreztem magam.
Az eladók csak ültek ott, én meg: „Helló!”
Látták a lábamat is.
A rendelésem szinte odavágták hozzám.
A családom elég sok gyorskaját evett.
A családi csoportba az apám beírta, hogy:
„Megvan, hogyan vehetek olcsóbban Big Macet.
„Ha rendelek egy dupla sajtburgert, kérhetek rá Big Mac szószt.
Így olcsóbb.
Plusz nincs harmadik zsemleréteg, szóval megfelel az Atkins-diétának.
Ezt így kell. Ha a harmadik réteg a kérdés,
nem is biztos, hogy akarjuk, mi?
A szüleim idősödnek. Még nem szuper öregek,
de olyan korban vannak, amiben, ha elesnek,
a földre zuhannak.
Az ő korukban ez már megesik.
Mert hát ha én elesek, nem így lesz. A testem 40 éve nem érintkezett a földdel.
De nekik most olyan, hogy egyből lemennek oda, és…
Az altestük nem érti a dolgot.
Nem az van, hogy megijednek. Egyszerűen nem tudják, hogy történik.
Csak néznek rád, te meg azt kérded: „Semmit sem érzel ebből?”
Olyan intenzitással esnek a földre, mintha a tetőről zuhantak volna le.
Mindenki hallja, és kérdezik, mi van, én meg: „A szüleim elestek.
Fel kell segítenem őket!
Anyának van egy horzsolása, ami két éve nem gyógyul.”
Mostanában előttük sétálok. Olyan vagyok, mint egy serpa.
Elmondom nekik, milyen talajtípus van előttünk.
„Mindjárt egy kis szőnyeghez érünk.
A szőnyeg után kimegyünk, ami kicsit világosabb, mint a beltér.
És itt is a macskaköves rész. Az nektek nem fog menni, szóval…
Feküdjetek le a szőnyegre!
Ideállok a kocsival a ház elé.”
Nemrég megkértük anyát, hogy menjen el a lányunkért egy barátnőjéhez,
elküldtem neki a címet, és rossz házhoz ment.
Bekopogott, és egy másik nagymama nyitott neki ajtót.
Ez innentől gáz ügy.
Olyan, mint mikor két kutya a kerítésen keresztül találkozik.
Nehéz lesz őket leállítani.
Anya megkérdezte, ott van-e az unokája,
mire a hölgy: „Nekem három unokám van. Fiúk.”
Nem jutottak dűlőre.
Két nagymama együtt.
„Neked vannak dolgaid? Hát nekem is.”
Anya fél órát elcsevegett, csak épp nem a jó helyen.
El kellett mennem a lányomért, majd megkeresni az anyámat.
A feleségek azok, akik a legtovább kibírják a kapcsolataikat.
Ha látsz egy idős házaspárt, úgy 80 éveseket…
És bár ennyi idősek, a feleség éli a világát,
míg a férje azt sem tudja, hol van.
A férfiak agya egyszerűen leamortizálódik.
A bácsi csak azért van emberek közt, mert a felesége azt akarta,
hogy mások lássák.
Olyan, mintha egy állatkerti gondozó egy idős gorillát sétáltatna.
„Hadd érintsenek meg a gyerekek!”
Mindenki etetni próbálja, de: „Azt ne add neki!”
„Szerintem akarja.”
„Persze, hogy akarja, de túl buta, hogy tudja, nem ehet ilyet.”
Az apám állandóan kórházba jár.
Úgy kábé nyolcszor megműtik egy évben.
Imádja.
Az orvos szerint elég lenne nyújtania,
de az apám inkább a műtétet választja.
Volt egy műtétje, mert rászokott az Afrin nevű orrcseppre.
Bizony.
Én is rászoktam egy időben.
Én azt javaslom, hogy aki nem tudja, mi az,
ne is próbálkozzon vele!
Ez az egyik legjobb dolog, amiben részem volt.
Mikor én is ráfüggtem, a feleségem tombolt.
Próbáltam titkolni előtte.
Három háztömb távolságról hallotta.
Befújtam egyet, és ő máris: „Mi volt ez?
Nem vagyok hajlandó így élni!
Nem azért dolgozom ennyit, hogy itthon afrinozz!”
Szóval apám az anyámmal karöltve elment az orvoshoz,
és a doki megkérdezte, használ-e Afrint.
Az apám tagadta.
Az orvos egyből levette, hogy kamuzik.
„Látom, hogy használ.
Mennyi ideje teszi ezt?” Apám válasza: „Öt éve.”
Ez persze hazugság.
Az anyám rászólt, hogy ne hazudjon. Beköpte apámat, hogy 45 éve használja.
Apám 45 évig afrinozott.
Csak a miheztartás végett:
A betegtájékoztató szerint három napnál tovább nem használható.
Egy egészségügyi dolgozó sem ajánlaná, hogy 45 évig nyomja magába a cuccot.
Sokat gondolok a szüleimre, mert a világ elég futurisztikussá kezd válni.
És, ahogy ők, én is az 1900-as években születtem.
Figyeljenek az 1900-as évek embereire! Idősek vagyunk.
Ez olyan… Helen nénikém például a 30-as évek szülöttje.
Siket.
Akkoriban nem tudták, hogy az. A dokiknak fogalmuk sem volt róla.
Értetlenül álltak a dolog felett. Régen ilyenek voltak a jó orvosok.
Csak nézték őt… Cigifüstöt fújtak az arcára.
Igazi dokik is azt mondták, nem tudják, mi baja.
„Egy biztos: elég udvariatlan a lány.”
Amiket én láttam gyerekként…
Mindig mennünk kellett megnézni apát, aki bűvész volt.
Megnéztük a Wilson megyei vásáron a fellépését.
Ha nem voltak még, tudják, hogy az ilyenen jók. Még van pár.
Kétlem, hogy a kormányzat tudna róluk, de…
Olyan hullámvasutakon mentünk, amik lerepíthették volna a fejünk.
Tehát mentünk megnézni apát.
Ő bűvészkedett, és közvetlen mellette egy csacsi hajtott végre toronyugrást
bele egy medencébe.
Így nehéz volt megtartani a közönség figyelmét.
Apám kérdezte: „Ez volt a kártyád?”
Erre mindenki „Az a szamár épp toronyugrani készül!”
Kétlem, hogy bárki látni akarna ilyet, míg előtte nincs.
Itt az ugrást ne vegyük szó szerint, jó?
A szamarak inkább leestek a rámpáról.
Ezt persze nem írhatják a táblára.
Érdekel, hogy esik egy szamár a medencébe?
Nem? Hát jó.
Ha leugrana? Akkor legalább benne van a buliban.
Tehát a csacsi felment a rámpán, ami úgy 12 méterre volt a földtől,
és csak állt ott fent, mert nem akart leugrani.
Nem volt kedve hozzá.
De ott ragadt, mert a szamarak nem tudnak visszafelé menni.
Nem vagyok biztos benne, hogy ez igaz-e, de…
Sosem láttam szamarat hátrálni.
Nem is próbáltam ilyet látni, de tényleg hiszek abban,
hogy 45 év alatt csak láttam volna pár szamarat hátrálni.
Szóval ott áll a csacsi, és felküldenek egy kutyát a rámpára.
Ráugat a szamárra, mire az beleugrik a medencébe.
Végignézve a jelenetet mondhatom, hogy mikor a csacsi a vízbe csobban,
arra gondolsz, hogy: „Ideje tiplizni innen.”
Nem akkora durranás, mint gondoltam.
Bután fog hangzani, de nagyon meglepett, hogy azt láttam, amit a tábla írt.
Végül a PETA megtudta.
Lefújták az egész bulit, és mindenki úgy volt, hogy érthető.
Még egy, amit a PETA-nak le kellett állítani,
és ez 1980-ban történt.
Éltem,
mikor lehetett orangánnal verekedni a vásárban.
Egy orangután ott üldögélt egy szorítóban,
és férfiak fizettek, hogy verekedhessenek vele.
Férfiakat mondtam,
mert kétlem, hogy egy nő valaha verekedett volna az orangutánnal.
Szerintem egy orangután ellenne egy ezer nővel teli teremben.
Mikor kijönnek, megkérdeznék őket harcoltak-e vele,
és azt válaszolnák, hogy eszükbe sem jutott.
De ha három férfi lenne a szobában,
kettő biztosan harcolna az állattal.
A harmadik lenne a felbujtó, aki azt mondja, verekedniük kéne vele.
Úgyhogy férfiak bementek
azzal a céllal, hogy megverekedjenek az orangutánnal,
az állat meg simán kiütötte mindet,
mert nem volt internet, hogy rákeressenek, milyen erős egy orangután.
Akkor szóban mentek az infók.
Találkoznod kellett egy taggal, aki megharcolt egy orangutánnal.
Mondhatnánk, hogy: „De vékony a karja,” mire ő: „Engem is az húzott be a csőbe.”
Úgyhogy a PETA ezt is betiltotta.
Bizony ám.
Mondhatunk bármit a PETA-ra, de az 1900-as években sok mindent elértek.
Az egyik első dolog, amit le kellett állítaniuk az,
hogy az autógyártók malacokat ültettek az autóba
még az töréstesztbábuk feltalálása előtt.
Gondolom felültették a malacot.
És ez a malacka… Mert ugye ők okosak.
Elég jó napja volt a malacnak.
Úgy volt, hogy: „Engedtek vezetni?”
Elég jó buli volt neki. Jó kis nap.
Kikönyökölt az ablakon.
„Ez komoly? Hagyjátok, hogy vezessem ezt a kocsit?”
Nem tudom, mi volt az eredmény, mert a malacoknak nincs nyaka.
Ekkor nőttem fel, ebben az időszakban.
Nézem a lányom, és rájövök, hogy a pilgrimekkel több a közös, mint vele.
Pedig ők hittek a boszorkákban.
Kicsit más téma, de…
Szerintem a boszorkányégetéses időszak volt a nők számára a legdurvább.
Nem komolykodom el a dolgot, de sokak szerint a választójog kiharcolása volt az.
Szerintem ez téves. A boszorkányosdi, aztán a választójog.
Boszorkányüldözés, nagy szünet, majd a választójogi harc.
Akkoriban tekeregtél a városban, mire boszorkányt kiáltottak,
és te meg: „Na tessék!”
Tisztelet nekik, mert elrepülhettek volna, de egy sem tette.
Jól van, bocs.
Elég nehéz egy boszis poént beszúrni.
Elég nagy a randomitás.
Eleve fel kell hoznom a pilgrimeket…
Hetedikben volt gépírásórám.
Így…
Időpazarlásnak tartottam.
Én…
Töprengtem, hogy: „Ki fog valaha gépírni?
A folyóírásé a jövő.”
Éppen ezért… A jövő…
Nem tudom, mi lesz. Nem ismerem a technológiát.
Nem tudom, mi az MI.
Nem fér össze az MI megértése és az,
hogy látsz egy szamarat leugrani egy rámpáról.
Vagy egyik, vagy másik megy,
és mivel én láttam szamarat ugrani, az MI-t buktam.
Ha e-mailt küldenék, és túl nagy a csatolmány, gőzöm sincs, mi tévő legyek.
Csak megnyomom újra a küldésgombot.
Ezzel próbálkozom, pedig ez tök ökörség.
A gépem visszamorog, én meg: „Na és most?”
A hotelek is egyre futurisztikusabbak.
Sok hotelban, ahol megszállok, a zuhanyzóban
csak fél üveglap van.
Nyitott a tér, így a padló tök vizes lesz.
Mert ez a jövő.
Vizet akarnak a földön.
Én meg öreg vagyok, és buta.
Mi igyekeztünk a zuhanyzóban tartani a vizet.
Nagy feladat volt, de most…
vizes padlókat akarnak. Ez a nagy helyzet.
Nem akarnak zuhanypanelt, de mivel még élek,
úgy vannak vele, hogy legyen egy fél.
„Ha ez a pasi meghal, nem lesz üveg!
A víz a padlón át lefolyik a teraszon.”
Mikor először elkezdtem turnézni, ébresztőt kellett kérnem.
Így tudtam felkelni reggel.
Fel kellett hívnom egy ismeretlen pasit,
és megkérni, hogy ébresszen már fel holnap.
Ő volt az utolsó, akivel este beszéltem.
Felhívtam a feleségemet és egy vadidegent.
„Megígéri, hogy felkelt holnap reggel?”
Jó éjt kívántunk egymásnak.
De úgy 20 éve senki sem kér ébresztőhívásokat.
Van egy srác, aki velünk utazik. 24 éves, és életében nem ébresztették telefonon.
Megszálltunk egy hotelban, és látta az ébresztő gombot a telefonon.
Erre mondta, hogy ő kér egy ilyet. Jeleztem, hogy ne tegye.
„Az olyan, mint egy hamutartó egy repülőn.”
Ragaszkodott a dologhoz,
így kért is egyet magának.
Másnap reggel csörög a telefonja, de nem veszi fel.
Nem értette, hogy ez az ő dolga.
Fel kell vennie a telefont, és jelezni a pasinak, hogy felébredt.
Így a recepciós srác, aki szintén fiatal lehetett,
gondolta, hogy bekopogtat hozzá.
„Sosem kért még senki ilyet,
úgyhogy a tag biztos a legfontosabb személy a világon.”
Felmegy, és bekopog a szobaajtón.
A haverom még most sem nyit ajtót,
így a pasi bemegy a szobába.
És esküszöm ez történt…
A két fiatal srác azt sem tudta, mit csinál.
A srác bemegy, és elmélázik, meg kell-e érintenie a vendéget.
„Ezt jelenti az ébresztő?
Meg kell érintenem egy tök idegen tagot sötétben?”
Gondolom, megpróbálta szóban ébresztgetni a spanomat. „Hasára süt a nap!
Hahó! Ébresztő!”
Remélte, hogy nem kell megérintenie.
De muszáj volt. Nekem legalábbis ezt mondta.
A haverom arra ébredt, hogy egy másik srác így ébresztheti.
„Ideje felkelni!”
Köszönöm szépen!
A feliratot fordította: Józsa Ildikó