Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Va, silenci.
Molt bé, so.
Escena u, presa u.
A punt?
A punt.
El 19 de desembre de 1974 Linda Rosenkratz va gravar
una entrevista amb el fotògraf Peter Hujar, en la qual
li va demanar explicar amb detall les seves activitats del dia abans.
Ella tenia la idea d'un llibre
recollint una sèrie de converses
que pensava tenir amb els seus amics artistes
sobre les seves vides diàries.
El llibre no es va fer, i la cinta d'àudio original
es va perdre, però el 2019 una transcripció mecanoscrita
de la conversa de 1974 es va descobrir entre els papers de Hujar
arxivats a la Biblioteca Morgan de Nova York.
EL DIA DE PETER HUJAR
Suposo que em desperta una trucada.
No va sonar l'alarma?
Crec que em vaig adormir.
La poso a les 8:30 perquè
a les 9 venia la Jacqueline de Mornay de la revista Elle.
S'allotjava al Chelsea.
No parlava anglès gaire bé.
I venia per unes fotos de Lauren Hutton.
O sigui que són les nou i sona el telèfon.
És la Jacqueline i diu: "Va bé si vinc d'aquí 20 minuts?"
I jo dic "Sí, perfecte" i salto del llit.
Poso l'aigua del cafè, i
el telèfon torna a sonar, i és la Susan Sontag.
Em diu: "Estàs despert?",
i com que sent la ràdio diu: "Oh, sí."
Diu: "avui vull anar a veure la teva exposició."
Diu: "Estic segura que és bona,"
que no es podia imaginar que no ho fos,
i que se n'anava a París avui o demà,
i que potser no arribava a l'exposició,
o sigui que li vaig dir que va trucar un noi de la galeria,
i em va preguntar si coneixia Max Kozlov o Susan Sontag.
Per què?
De fet, li vaig dir una mentida.
T'explico l'altra versió.
Només va ser un detall però va… revelar alguna cosa.
- Vols dir que ell no la va mencionar? - No.
No… Suposo que el vaig voler impressionar citant noms.
Va trucar i va dir
si coneixia el Max Kozlov,
jo vaig dir: "No, sé qui és", i ell:
"Saps on el puc contactar?" i li vaig dir que no.
Està fent una… revista fotogràfica
i vol algú que escrigui
una introducció o alguna cosa així.
Jo vaig dir: "No conec el Max Kozlov,
per què no l'hi demanes a la Susan Sontag?"
Ell va dir: "Oh, la coneixes?", i vaig dir que sí.
Això va ser el que va passar, d'aquesta manera.
Jo no volia… No volia dir-li això a la Susan.
Ella va dir: "No, no ho vull fer."
Només escric quan he d'escriure, o pels amics.
Tu no ets un amic?
A veure, no era per mi, era per aquesta revista.
Ho va dir molt dolçament.
I li vaig dir:
"A veure, volia que sabessis"
si avui vas a la galeria i et ve aquest noi,
que no m'he molestat en trucar-te." I ella: "m'alegro que no em truquessis."
I després va dir: "Un petó molt gros."
Aquesta frase no va tenir començament.
Va dir… Crec que a vegades em pot haver dit "estimat".
Un petó molt gros, i
un espai… i després "estimat".
"Adeu."
I després agafo el cafè i m'assec a la taula.
No passen ni vint minuts i algú truca a la porta.
És la noia de l'Elle.
D'alguna manera, en aquest moment he tingut la fantasia
de ser seduït per la noia d'Elle.
La coneixies?
No, però ella estava a punt d'entrar
i seria com en una pel·lícula francesa, i ella entraria
i es plantaria al mig de l'habitació.
Ella em provocaria.
Em desbotonaria la camisa.
Va ser una de les fantasies que vaig tenir.
Pensava que seria fantàstic, en ple matí.
Molt francès.
Arriba i resulta que és baixeta.
Porta una capa llarga
i té un estil molt francès… molt chic
- no esnob, però quasi? - Ahà.
Entra i diu: "Hola, soc la Jacqueline." [accent francès]
Eh… i jo li dic: "Hola, passa,"
ella diu: "Oh, vius aquí? Oooh!,
També és el teu estudi? Molt maco!"
Sembla que li va agradar el pis…
A vegades ve gent i diu, "Acabes de mudar-te?"
O…
"Quedarà maco quan l'hagis arreglat."
- Vols beure alguna cosa? - No, i dic: "Ja està arreglat!"
Jo dic: "Aquí tens les fotos de Lauren Hutton,"
Ella diu: "Oh, són fantàstiques,
no són com les d'Avedon."
Perquè la Lauren Hutton és bonica, però sembla un noi,
amb els Levis i les bambes.
Jo dic: "Quant em pagaran?"
Ella diu: "Oh, no ho sé,
l'article tindrà quatre pàgines,"
i ella no sap si faran servir una foto o quatre fotos.
Jo li dic: "Molt bé, què cobres per pàgina?"
I ella no ho sap. Em va semblar sospitós,
vaig pensar que podria ser una fan de Lauren Hutton,
que té aquest pla per robar fotos de Lauren Hutton.
Què havia de ser, una editora?
Sí.
No em faria res perdre fotos amb algú que
però m'encantaria fer diners.
Quatre pàgines.
- Es bastant. - Podria ser molts diners.
Sí, però ella hauria de saber quant.
Sí, jo em pensava que una editora hauria de saber quant.
Sobretot si l'enviaven a buscar les fotos.
Intento ser un home de negocis, almenys fins a cert punt.
Crec que tens dret a saber abans de donar les fotos.
Sí… Solia anar a l'altre extrem.
I els donava les fotos i se n'anaven
i jo no deia res de diners…
I esperava rebre un xec, o…
Però li vaig preguntar i ella no ho sabia…
Va dir que tornaria el 7 de gener
- i em trucaria. - On anava?
Tornava a França.
- Al vol de la Susan? - No ho sé.
Sí, el mateix avió.
Així que va agafar les fotos,
i li vaig dir molt bé i ella també…
Li vaig dir:
"Escric el teu nom."
I vaig escriure "D, E, M majúscula,"
i ella va dir: "No, M majúscula no."
Vaig posar les fotos a un sobre
i ella va dir adeu i jo adeu i se'n va anar.
I no se'n va saber mai més res.
Em sembla que la visita va durar menys del que he trigat en explicar-ho.
O sigui que m'estic prenent un cafè
i decideixo calcular quant diner se'm deu, perquè
no queda clar,
o sigui que sumo el que sé que cobraré:
300 per la feina del restaurant, tot i que sembla que me'n donaran 450…
Així que en una columna anoto segur 300
i a l'altra 450.
- Optimista. - És molt possible.
I resulta que al final cobraré 825.
Sense comptar l'article al Village Voice.
Però encara podria ser. Vull dir surt la setmana que ve.
- Això sí que és segur. - Sí…
D'aquí una setmana.
Sí, el pròxim número. Quanta cinta hem fet servir?
Eh… una tercera part.
No sé si… donar més o menys detall.
- Vas bé. - D'acord…
- És avorrit, o…? - No.
- No ho trobo avorrit. - Així que truca el Bob Mony.
És catalogador.
Però també toca el piano. Toca el clavicèmbal.
És molt bo. Toca sis hores al dia.
- Em demana si conec la Lily. - Qui?
- La Lily, abans era Clydene Mallick. - Ah, val.
El Paul li va posar el nom de Lily.
- El Paul? - Mmm-hm.
No sabia que va ser el Paul. Em pensava que va ser un gran mestre.
Oh no, no va ser un gran mestre.
Hi vaig anar
per un cap de setmana d'homes gai.
La veritat, és com una religió moderna d'IBM.
Has vist l'anunci que surt al Voice amb tots els cossos
- apilats un sobre de l'altre? - A l'estil Design Research.
És molt chic, amb les catifes marrons tan maques… no!
Catifes verdes i parets marrons…
I aquestes
butaques tipus Sacco tan grosses, mobiliari Design Research, i
taules maques, tot força… pròsper.
- Vull dir, no és gens pobre. - Carrincló.
- Què? - Carrincló!
Potser carrincló, a un cert nivell, però és pròsper.
En el sentit que tenen diners.
Ens van els diners.
Som moderns.
En fi
vol saber si tinc el telèfon de la Lily,
perquè la Lily se'n va a Roma a trobar el Paul
o sigui que ella volia anar a casa del Paul,
Bob Mony és veí del Paul.
- A Nova York? - Sí, el seu apartament a Nova York.
L'Alan Lloyd viu davant per davant del Bob Mony, al mateix replà.
Sí, ja sabia on viu l'Alan.
L'Alan Lloyd té les claus de l'apartament del Paul.
No sé on era l'Alan. El Bob Mony es pensava
que l'Alan era a ca la seva tieta Phoebe.
- Ja l'he sentit, aquest nom. - Phoebe Lloyd.
Sí, és una cosa rara, però t'ho he explicat, oi?
Que la Linda Lloyd, si tingués una filla,
li posaria Phoebe Lloyd.
En fi…
Li dono el telèfon de casa d'ella i el d'Arrica.
I…
Com va tot, fins aviat, adeu.
En aquest moment el meu pla és tornar al llit.
Cap a quina hora?
Cap a les 10:15.
Em volia treure de sobre la noia.
I dormir fins a les 11:30.
Però truca l'Ed Baynard.
- Havies tornat a dormir? - No, estava a punt.
Són les 10:15 i truca l'Ed Baynard. I diu: "Estàs ocupat?"
Li dic que sí.
Ell diu: "Truca'm després".
Jo: "No, tinc un moment."
Ell: "Truca'm després".
Jo: "Ara és el millor moment".
Ell: "No ens estem entenent."
Jo li dic: "No, estic ocupat, Ed.
Però estaré molt més ocupat més tard."
Ell diu: "Estàs treballant a l'habitació fosca?", i jo: "Sí."
Oh, oh, oh! Ara ja sé que cada cop que truco i dius…
No, de veritat que no suporto parlar amb l'Ed Baynard.
No puc deixar el telèfon, ningú, no pot.
No et deixa anar, ho sap fer molt bé.
I tampoc t'escolta. Està com un llum.
Si això que fas va a la impremta, espero que sigui amb el seu nom.
Què vols dir "si"? Quan!
Vull dir aquesta part. Vull de veritat que facis servir noms reals.
Ell va dir: "Molt bé, tres coses."
- Sempre té una llista? - No, suposo que va voler ser breu.
"Fred McDarrah ressenyarà la galeria
i jo no ressenyaré la teva exposició."
Vols dir que ho faria el Fred?
Sí.
I jo dic: "Oh."
Ell: "Crec que se centrarà més en la galeria."
I jo: "Llàstima,"
perquè l'Ed Baynard volia ressenyar l'exposició
i no mencionar el Christopher Makos, i jo pensava que això és fantàstic.
Però suposo… que és la seva exposició.
T'he dit que m'han ofert una altra exposició al gener?
Em va trucar ella, i em va dir:
"Pots preparar una altra exposició?", i jo: "No!"
- Ah, sí? - No vull deixar anar res.
A veure… t'has de decidir, has de mirar què hi ha.
Vull dir, si és una galeria
i hi tinc una exposició,
vull que tingui
tot el grup de fotos.
Crec que el conjunt va quedar bé.
Trobo que és el millor que he fet últimament.
- No hi havia ni una mala foto. - Correcte.
- Bastant notable. - Molt.
Estava emprenyat, però vaig dir:
- "Oh, val." - Molt bé.
Què podia dir?
- Va dir: "Segona, deixo el Voice." - Per què?
Perquè l'Ed va escriure un article sobre la Lilo i la seva fotografia
però no el volien deixar signar:
havia de ser amb el nom d'Allie Anderson, l'editora de les pàgines,
perquè ella va dir que es repartien tot el pa entre ells.
I ell va dir: "pa repartit, pa blanc".
Molt bo.
No li vaig donar importància.
Vull dir, què passa si el teu nom no hi és?
El tercer de la llista era el dia de Nadal.
Va dir: "Què faràs?" Jo: "Encara no ho sé."
Va dir: "Aquí farem alguna cosa,
Només serem una gent."
- Jo vaig dir: "Oh." - Què, sense oca? Ni ànec?
Va dir: "A veure, el Bill Elliot, la Lilo."
El mateix grup que es reparteix tot el pa.
Crec que es referia a gent de veritat.
Suposo.
Li vaig dir: "Molt bé, he de tornar a l'habitació fosca."
I després
me'n vaig anar al llit,
vestit.
Havia fet el llit abans
per la Jacqueline de Mornay. Volia semblar endreçat.
Em vaig posar vestit sota la manta.
T'adorms tan fàcilment.
- A veure, estava cansat, sí. - Normal.
Poso el despertador a les 11:30 i m'adormo de seguida.
Quina vida.
Em quedo al llit fins a les 11:45.
I després em vesteixo.
He entès que te n'havies anat vestit al llit.
Oh… em sembla que no, t'he dit una mentida.
Alguna cosa et deus haver tret, per exemple les sabates.
Suposo que em torno a posar les sabates.
En fi, em faig un altre cafè
i dues torrades amb confitura de gerd.
Ara em disposo a trucar a l'Allen Ginsberg exactament al migdia.
Perquè ell fa meditació.
I em diuen que li he trucar després de les 11 de la nit o a les 12.
O sigui que són les 12 en punt i li truco.
Comunica.
O sigui que em poso la jaqueta vermella i baixo al carrer
a comprar cigarrets. Canvio un bitllet de deu dòlars
i també li dono un penic, perquè les cigarretes costen 56 centaus.
- Ostres, sí? - Torno a pujar,
truco a l'Allen Ginsberg, i encara comunica.
Així, cap a les 12:20,
finalment me l'agafen
i contesta una veu d'home.
I dic: "Hi ha l'Allen Ginsberg?"
I ell: "Qui el demana?"
Jo li dic: "Soc el Peter Hujar.
I representa que he de fer fotos de l'Allen Ginsberg pel Times."
I la veu d'home diu: "És el Peter Hujar del Times, Allen."
I Allen ve al telèfon i diu: "Hola."
I jo dic: "Hola." I ell diu: "Qui és?"
I jo: "Soc el Peter Hujar."
I evito la part del Times, perquè ja ho sap.
I dic: "Representa que t'he de fotografiar."
I ell diu: "Molt bé."
I jo li dic: "Què tal avui?"
I ell diu: "Molt bé. Avui."
I jo dic: "Quan?" I ell diu: "Aquesta tarda."
I jo dic: "Què tal d'aquí una hora?" I ell diu: "Molt bé.
O en tres quarts d'hora. Vaig a menjar alguna cosa."
Vaig mencionar alguna cosa d'un retrat.
Llavors comença a dir
que és típic d'ells.
Els retrats…
No va dir "antiquats",
però va venir a dir
que en realitat ho són… "aquesta gent encara fa retrats
sobre paper?"
El to va ser molt desagradable.
I jo dic: "Molt bé," i ell: "Molt bé,
val més que truquis al Times i els dius que no podem fer-ho."
I jo dic:
"Mira, no ens
preocupem sobre això. Fem que el que podrem.
I no hauràs de fer res que no vulguis fer.
"Mentre surtis a la foto servirà."
I ell diu: "¡No!
Val més que truquis al Times."
I jo em poso ferm i dic: "Mira",
és molt estrany.
Què et preocupa?" Li dic: "No et preocupis.
Ho farem tal com vulguis. Anirà bé."
I ell diu: "Vull que quedi clar", i li dic: "Mira,
de fet és igual. Només volen la foto.
"No hi ha l'ordre que hagi de ser un retrat."
Li dic: "Molt bé, fins d'aquí una hora."
Encara viu al Lower East Side?
Sí, i em dona l'adreça:
carrer 10, entre la C i la D.
I ell diu: "Saps on és?"
I jo li dic: "Sí, ja sé on és. També visc per aquí."
I diu: "Ah sí? On?" I jo dic: "Segona avinguda i carrer 12,"
cosa que de cop no acaba d'encaixar.
Sona més com l'Upper East Side.
Resulta que soc jo, que visc en un barri fi.
Així que agafo la càmera i l'equip,
i he de decidir l'abric que em poso per anar al Lower East Side.
I penso que em posaré l'abric llarg, no sé de què està fet.
I surto amb això, però després penso: "No, està malament."
I no sé ben bé quin és el criteri,
però no em semblava l'abric adequat
per anar al Lower East Side a trobar l'Allen Ginsberg.
I també vaig tenir la sensació
que tenia alguna cosa de poeta bohemi
i que aniria molt més vistós
amb la meva jaqueta vermella d'esquí.
- Oh, ben triat. - Sí.
Penso que és més adequada pel Lower East Side.
Oh, abans de sortir rego les plantes.
En aquest moment ja no estic segur a quina hora m'ha trucat.
Qui?
Allen Ginsberg! Havia parlat amb Allen Ginsberg.
Havíem quedat en una hora
però no recordava quan.
És igual, vaig regar les plantes abans de sortir.
Tens regadora?
No… amb la cafetera.
L'omplo a la banyera perquè hi ha més pressió.
Després vaig anar a casa de l'Allen Ginsberg.
Per la Segona Avinguda avall i tot recte fins al carrer 10,
passat on viuen el Fred i la Simona Tuten
i aquella altra gent, aquell escriptor, crític?
- John Gruen? - Sí.
Però Ginsberg viu dues illes més avall,
on l'ambient comença a fer molt mala pinta.
I aquest porto-riqueny
tenia les mans plenes de pintura groga,
ben espessa, escampada pel nas,
com si s'hagués ruixat
amb pintura taronja, groga
i la camisa i les mans plenes
i a la cara menys, però més escampada,
era com si li brillés la cara,
i es va fregar la cara, i li va quedar una ratlla…
S'estava plantat al carrer?
Eh… va sortir de l'edifici i em va mirar, quasi de mala manera
i vaig pensar: "Uf, aquest nota
que no soc d'aquí… un estrany". Allà baix quasi em sentia un pijet.
El barri m'intimida molt.
Fa molta por, tot tan deixat i depriment.
Sí, és com el Bronx, on viu la meva tieta Pauline.
No és que tingui por, però és
molt incòmode allí baix.
En fi, arribo a casa seva i vaig a l'apartament 4C.
- I truco tres cops a la porta. - T'ho va dir?
No, vaig… trucar i ja està.
I eh… Peter Orlovsky obre la porta amb la boina posada,
els cabells caient-li pel clatell,
i és com… té uns quaranta-cinc anys,
sembla un vell polonès.
I no sé si ja ho tenia abans,
però saps aquelles pigues del color de la pell, amb pèl?
Hmmm.
Li surten a la gent gran a la cara?
Doncs en té dues a la galta.
I està, eh, està com més pesat.
No és que s'hagi engreixat.
- És com si… - Sembla que es fa gran.
Sí, té molt de gris a la barba.
I diu: "L' Allen és al telèfon. Seu."
No sé que m'esperava de l'apartament d'Allen Ginsberg,
però era realment el més
un pis deixat,
amb mobles de pis vell,
linòleum… quatre coses així, d'estil indi
un matalàs a terra, un pòster de Bob Dylan a la paret
els Rolling Stones…
Ah, hi havia guitarres.
Ah, i hi havia una noia
amb un accent molt de Nova York
- eh, d'uns vint-i-dos anys. - Estava asseguda?
Enviaven targetes de Nadal.
Van tornar a les targetes.
Ella els ajudava?
L'Allen era al telèfon, assumeixes alguna cosa que no sabem.
Si ella vivia amb ells, o… No t'ho podria dir.
Vaig pensar que estaven involucrats, més o menys.
Vaig tenir la sensació que l'Allen viu més al camp
i el Peter viu aquí, amb aquesta noia.
Ho vaig suposar.
Ell és al telèfon, parlant sobre Ellsberg.
Oh, què deia?
De fet no m'interessava gaire.
El podria haver escoltat, però no em vaig molestar.
Després va penjar
i va dir: "Hola, vols te?"
i després va dir: "No, anem",
abans que jo contestés, i vaig dir, "No, mira.
Vols un te. Jo també."
Perquè no volia anar directament al lloc.
Ens prenem un cafè
i truca l'Hibiscus i ell diu:
"Hola, Hibiscus!"
i quan penja el telèfon és fred
i sospitós amb mi.
Té la barba llarga i tot això?
Sí, és com un indi. Li creix cap a fora, així,
calb a la coroneta, amb ulleres de muntura de filferro,
- abans portava d'aquelles ulleres fosques. - Sí.
Tinc una foto maca d'ell amb el Gregory, me la va donar el Gregory.
M'agradaria veure-la.
Llavors li vaig preguntar "Què passa amb l'Hibiscus?",
- i ell li va preguntar… - Coneixes l'Hibiscus?
Sí.
"Una exposició"
on… quan… què tal la teva vida amorosa?
"Molt bé… el mateix?… adeu."
I, eh
llavors vaig dir: "Encara té el mateix xicot?"
I ell va dir: "Sí."
Llavors va dir:
"Vaig ser a un espectacle dels Angels a San Francisco",
jo li vaig dir: "Jo també."
"Era la Mare Oca i semblava Vivien Leigh."
Però no va dir res.
Em vaig sentir com si no escoltés res del que deia.
Després sortim
i anem cap aquest
edifici cremat on el van atracar,
i es queda dret i assenyala la porta…
Portava una túnica d'indi?
No… porta uns Levis.
Oh… diu que porta la roba de quan el van atracar.
Li dic: "No crec que tingui importància."
I ell diu una cosa
sobre alguna cosa, se m'ha oblidat.
Anem cap allí i dic,
"Sembla una cosa treta d'un còmic italià",
assenyalant cap allí.
No recordava el fumetti però s'hi assemblava.
Jo li dic: "De veritat vols tenir aquest aspecte al New York Times?"
I ell diu: "Vull que la gent ho vegi."
I d'alguna forma ell es relaciona amb els edificis cremats,
les finestres tapades i la gent que encara hi viu.
És desolador i molt estrany.
- Al seu propi barri. - Sí.
Edificis amb pisos sencers arrasats pel foc.
Com per fer fora la gent amb el foc.
Després assenyala un edifici i diu:
"Allí viu el Tuli Kupferberg,"
i no vaig saber què dir.
Vaig pensar que li diria que li vaig fer fotos
a Kupferberg, però no volia.
Però li dic: "Oh, li vaig fer fotos quan estava amb els Fugs."
Després assenyala cap a la carnisseria
i diu: "Allò va ser la llibreria Peace Eye.
Em pots fer una foto i l'envio a l'Ed Sanders."
És el que faig,
i diu: "Pots treure tot això que està cremat?"
Li dic: "Sí, i tant."
Encara… està fred o ja s'ha animat?
No!
Jo li dic: "Oh, que artístic."
Dret davant de l'aparador de la carnisseria cremada
amb els braços creuats,
- cantant. - Sí, "ommm…".
Sí, anava fent: "om, om, om…".
Llavors creuem el carrer.
I ell s'asseu en posició de lotus, amb un aire de Buda,
davant de la porta, i comença a cantar.
I jo penso: "A veure, no puc interrompre Déu."
No puc dir: "Sisplau pots parar?"
"Vols… realment una foto assegut davant la porta?"
- Sí, sí que la vol. - Sí que la vol.
I, eh, llavors la noia i el Peter
passen per allí i els saluda,
i diu: "Veniu a fer-vos una foto.
Fa temps que no ens hem fet una foto junts."
Em penso que seran ells dos,
però s'hi posa la noia, o sigui que són tres.
I d'alguna manera em penso que podria ser interessant la foto
d'un dels matrimonis més llargs.
Oh, quan em vaig prendre el cafè, tornant cap enrere,
la noia va dir: "No tenim sucre",
però després va trobar un sobre de sucre,
perquè va dir que la mel queda fatal al cafè.
Uf.
A mi m'agrada, és bo.
Acabem de fer fotos al carrer i no sé molt bé
què més he de fer,
i se m'acut dir:
"Em parles com si fos del New York Times, i no."
No parava de mencionar
els propietaris del Times connectats amb interessos petroliers,
i se me'n fotia. Els detalls eren com d'una telenovel·la
no gaire interessant.
Va dir: "Però treballes pel Times", i jo: "No,
és el meu primer encàrrec pel Times,"
i de cop, li caic molt millor.
Li demano fer retrats,
d'ell a casa, només per a mi, i ell diu "i tant."
Què, el mateix moment?
Sí.
De tornada a casa seva ens aturem en una verduleria
a la cantonada de l'avinguda C.
Un cotxe havia xocat amb un camió pel darrere.
Pel que sembla,
el noi que havia xocat amb el camió
anava en direcció contrària.
No tenia carnet,
segurament era un cotxe robat, la policia se l'endú a la presó.
Ell es compra tres caquis,
i diu: "Els has tastat?", i jo li dic:
"Sí, no m'agrada la sensació a la boca, és com menjar guix."
Em diu: "Oh, m'hi he aficionat.
Només fa uns mesos."
I alguna cosa sobre la vitamina C.
Jo li vaig dir: "Els has vist mai en un arbre?"
"Es queden a l'arbre quan cauen les fulles."
Però ja no m'escolta.
Quan pugem,
li dic: "Per què no t'asseus?"
I ell seu en posició de lotus i començar a cantar.
Oh, és un cantant compulsiu.
Té aquesta mirada, com perduda.
No em veu, està
concentrat.
Al país de l'ommm.
Llavors li dic: "No m'agrada el fons."
O sigui que el moc… contra una altra paret.
Llavors li dic:
"Per què no em fas cas?
Mira'm."
I comença a mirar-me,
però comença a contar-me
qui governa realment el país,
i les deu petrolieres principals.
Llavors ens interromp una trucada, i és
sobre William Burroughs
i jo penso:
"La meva oportunitat."
Ara el mencionaré, i així va ser.
No ho puc evitar.
Com si sentís que ho havia de demostrar.
O sigui que li dic: "Demà li faig fotos"
I ell diu: "Com és això?"
Era com si tot el que jo digués…
"Vam dinar junts."
"On?"
"A casa de la Felicity Mason."
"Quan?"
- "Fa tres setmanes." - Li va semblar bé?
- No. - Sona terrible.
Llavors va dir,
"Li pots fer fotos interessants, al Bill."
I jo vaig dir: "Ah sí",
i ell va dir: "Sí, fes-li una mamada."
Jo li vaig dir: "Seria millor si
li porto un col·legial de la privada."
Ell diu: "També podries."
Al Burroughs li encanten
"aquests nois de casa bona blanquets amb corbata."
Em va semblar estrany,
així perquè sí.
- Què, la mamada? - Sí.
És diferent a imaginar-se'l cantant.
Em sembla que gaudia
de ser tan atrevit.
Era com si tingués un toc provocador.
Va dir:
"Te'n podries anar al llit amb el Bill."
Vaig dir: "No sembla tan impossible."
És força atractiu." I és veritat.
Té alguna cosa… va ser molt simpàtic.
- És maco. - M'agrada la seva cara.
- No és repulsiu. - No…
És el contrari de l'Allen.
Vull dir que envellirà bé.
Ginsberg serà un jueu vell i gras.
Sempre ha estat molt lleig.
No recordo què més vam dir.
Oh, va dir que passaria demà
perquè tindria més temps.
- On, a casa teva? - No, la de Burroughs. A les tres.
- Li vas dir que no? - No.
No, ho vaig pensar, però…
Vaig pensar que podria ser interessant.
Burroughs i Ginsberg junts en una foto.
Tindria el Burroughs.
I després me'n vaig anar.
- Va ser un adeu amistós? - Sí.
Va dir: "M'agradaria veure les fotos."
Que li digués quina sortiria al Times.
Al final no li va importar si feia servir un retrat seu o no.
Te'l vas guanyar.
Va dir que s'estava fent el difícil.
I que intentava protegir-se.
Vaig tornar a casa, a peu.
Cap a quina hora?
No ho sé… Encara hi havia llum.
Potser les quatre.
Llavors què?
Llavors trec paté Oscar Mayer Braunschweiger.
Oh, m'encantava. Encara és barat?
No! 89 centaus per una mica… és car.
Però tenia gana. Em vaig donar un caprici.
En vaig fer un sandvitx de Pepperidge Farm… aquest pa deliciós,
- és pa de blat, però és… - Blat germinat?
Blat germinat! I em quedava una mica de Pepup.
- Què és això? - La beguda d'Adelle Davis,
amb llevat i tot això.
Quan m'ho acabo, i m'ho menjo de pressa,
vaig directe a l'habitació fosca i em poso a revelar.
Sona el telèfon i és l'Steve Pisney,
que és un a qui li agrada parlar dur,
va estar als Marines.
En realitat és molt dolç.
Però té aquesta cosa
com de tebeo…
Diu: "Escolta tu",
aquesta nit estic molt calent,
"me l'estava pelant."
Jo li dic: "Tinc convidats."
Et passes el dia mentint!
Sí, ja ho sé, és increïble.
Crec que la meitat del temps ni te n'adones.
Sí que me n'adono, quan menteixo!
- No sé per què ho faig… - A mi ja m'agradaria!
Vull dir, no volies parlar amb ell, no? Volies treballar.
Volia fer-me venir a casa seva.
Va dir: "Parlem després."
- Sí, no és de Nova York. - No.
O sigui que vaig a l'habitació fosca,
i revelo dos carrets.
Primer, perquè n'hi ha vuit en total,
Les fotos de Ginsberg?
Les deixo en el bany en fixador.
I truca la Linda.
Em diu que ho escrigui tot.
De veritat? No havies anotat res?
- No. - Mare meva.
Vaig dir: "No sé si me'n recordaré de tot."
Doncs mira…
Vaig començar a pensar
que no havia fet res!
Vaig fotografiar el Ginsberg, la d'Elle va venir pel matí,
i ja està.
No és interessant?
Sí que ho és, perquè quan vaig començar
- podia… em va venir tot. - Ja és com una novel·la.
Ho escric tot, trigo una estona.
Em pensava que seria un minut, al final en són dotze.
Després vaig a l'habitació fosca
i revelo els altres vuit carrets, quan
truca el Glenn O'Brien.
Diu: "Seràs a casa a les 8:30?"
I jo dic: "Oh, no ho sé…
Segurament que sí, perquè estic treballant."
Hauria de treballar.
Però no em ve gens de gust.
Potser surto, no em vull comprometre…
Això li vas dir, o només ho vas pensar?
Ho vaig pensar.
No em vull comprometre.
I sé que estaré treballant. Si li dic que seré a casa a les 8:30…
Et volia tornar a trucar a les 8:30?
No, havia de passar pel barri.
Volia saber si li donaria els negatius.
De…
Està començant un grup de rock, els Conelrad.
No sap cantar ni tocar un instrument.
Cap d'ells. El Nikki, el que va fer les pintures anals…
Avui n'he llegit alguna cosa.
Sí, va fer alguna cosa dissabte al vespre.
- És el bateria del grup. - Toca amb el cul?
Vaig fer les fotos perquè es volen promocionar,
- no sé si són seriosos. - Han tret alguna música?
No! No han tret cap música.
El Glenn no sap cantar ni tocar.
I tenen publicitat! Van fer
que la Lisa Robinson de Roxy els fes
una foto, i Fran Leibowitz una entrevista…
És tot una farsa!
Són veterans de Corea, es van conèixer a Corea,
Què, de veritat?
No, s'ho van inventar i en parlen com si fos veritat.
Els vaig fotografiar, per la Lisa,
i vaig dir: "Sí,
no necessito els negatius."
I penjo els negatius i truca el Vince… no!
Penjo els negatius i faig una migdiada.
- Esclar. - Necessito una migdiada.
- Sembla massa? - Què, dues migdiades al dia?
- Sí. - Sí.
La primera no és una migdiada, és la continuació del son,
i necessito una hora més.
I, eh, truca el Vince, i
volia saber si podia venir a dutxar-se
a casa meva perquè ell no té aigua calenta
i de veritat esperava
que podia trucar a algun conegut
per dutxar-se amb ell, volia estar amb algú, ho entens?
Un truc.
Haver-li donat el número de l'altre, el que anava calent.
Bona idea.
Però no hauria sortit bé. El Vince no li deixaria fer el seu número.
A vegades, quan ho hem fet, em diu "amiguet".
Genial.
Abraça'm fort. Abraça'm fort, aquesta nit.
Abraça'm fort. Tot està bé.
Abraça'm… Abraça'm.
El demà no m'importa. Però abraça'm fort aquesta nit.
Vam ballar tota la nit amb el Henry. Vam ballar tota la nit amb el John.
Els llums es van apagar amb el Jimmy.
Vinga, divertim-nos. Abraça'm, abraça'm.
El demà no m'importa. Però abraça'm fort aquesta nit.
Abraça'm fort. Abraça'm fort, aquesta nit.
Abraça'm fort. Tot està bé.
Abraça'm… Abraça'm.
El demà no m'importa. Però abraça'm fort aquesta nit.
Oh, un detall de la conversa amb el Glenn O'Brien que he oblidat
és que va escriure un article pel Vogue italià
sobre Bob Wilson,
i van fer servir un foto meva.
"Li vaig dir: Glenn, això ja t'ho han pagat?"
Va dir que no.
Li dic: "Vull que em paguin, tens una còpia?
Perquè els vull enviar la factura."
- Va ser juny-juliol del 74. - Una foto de què?
De Bob Wilson.
- Et van posar als crèdits? - Sí.
O sigui que el Vince diu que ve d'aquí uns minuts
quan agafi el que necessiti.
- Què, per la dutxa? - Sí.
- Va portar tovallola? - No.
- Sabó? - Es va portar xampú,
l'assecador… L'últim cop es va portar el drap de rentar-se.
O sigui que vaig a la botiga i compro tonyina, fideus, sopa Progresso,
i iogurt natural, i torno a pujar.
Faig 27 flexions i poso la televisió.
Comença l'entreteniment del vespre.
Decideixo que cuinaré.
Però penso: "Oh, el Vince."
Perquè havia estat el meu pla abans que ell truqués,
o sigui que potser que li pregunti si vol menjar,
o sigui que arriba i pregunto,
"No penso posar-hi verdura.
No vull ni fregir una ceba, preparo això i ja està."
I diu: "He pensat que podríem demanar menjar xinès.
Convido jo." i jo dic: "Fantàstic."
Sí, guardes la tonyina per un altre dia.
O sigui que és a la dutxa.
I diu: "Baixo de seguida."
I penso que és absurd esperar que es renti i s'eixugui
per anar a buscar el menjar.
O sigui que baixo mentre es dutxa, i què faig?
Vaig al restaurant xinès i demano.
Vaig al xinès i hi ha un individu
que sembla una mica gras però és força maco,
té un aire solitari i estrany.
Sembla molt un solter.
Hetero, 35.
I agafa de la pila una de les targetes del restaurant, Muntanya de Jade.
Agafa un retolador
i comença a dibuixar, fa uns quadradets.
- Espera una comanda? - Sí.
- Sí, chow mein de pollastre. - Oh, quina sort!
Surt el cambrer i diu: "la seva comanda és a punt,"
i ell fa que sí i continua dibuixant.
Ha passat un temps i continua dibuixant capses,
- Què, en una targeta petita? - Sí, i molt seriosament.
El cambrer és allí, sembla perplex,
i torna cap a ell i li diu:
"La seva comanda és a punt!", i ell diu: "Oh!"
i surt per 3,45 dòlars.
- Per un chow mein de pollastre? - Per tot.
I se'n va, la meva triga uns minuts més i és 7,30 dòlars.
- És 7,30 però només en tens 7. - És 7.
- És 7,43. - Sí, i només en tens 7.
En tenia 7 i vaig pagar la diferència. Mira com gasto.
També volia una Coca-cola pel Vince, o sigui que vaig al lloc grec,
Agafo la Coca-cola de litre, 65 centaus, i torno.
I ell està vestit i s'està eixugant els cabells… Oh!
El noi, el noi del restaurant xinès, l'artista,
Va comprar alguna cosa a la mateixa botiga.
No sé què, però alguna cosa.
- A la botiga grega. - A la botiga grega.
Demana el tiquet, no havia pagat a la botiga grega.
Agafa el tiquet i escriu "Schmidt" al darrere.
- I sense dir res, se'n va. - Ho hauries de provar, algun cop!
És un bon truc! Segur que funcionaria
en aquest barri, a Yorkville.
Torno, obro les capses,
trec els plats i seiem i mengem.
Tinc l'agredolç, i el Vince té…
No compartiu?
Eh, una mica, però no m'agrada gaire el moo gai pan.
El Vince no menja gaire però jo m'acabo el meu.
I no hi havia prou arròs.
I li dic: "Per què no t'emportes la Coca-cola?
Encara en tinc. S'ha esbravat de quan vas ser aquí."
- Viu de la Coca-cola. - Sí, per això té una pell tan maca.
No menja bé, el Vincent.
Li encanta el menjar escombraria, de veritat.
Una nit havíem sortit amb el Fran Leibowitz i el Craig Karpel,
a un restaurant italià,
i el Vincent va insistir en sortir del cotxe per anar ell al McDonald's.
Va dir que ja ens trobaríem al restaurant, pel cafè.
Que boig!
Potser és perquè es va criar amb menjar italià.
No, però vull dir, si estàs amb gent?
- Ell havia de tenir el seu McDonald's. - Sí, la dosi.
No recordo de què vam parlar.
Li vaig parlar de l'Allen Ginsberg… Oh!
Li vaig llegir el principi d'aquesta llista.
Vaig dir: "És increïble que tinc la sensació de no haver fet res"
però m'he llevat, he fet fotos d'Allen Ginsberg, revelat carrets,
"i ja està."
A vegades tinc la sensació que, en el meu dia, no passa gaire,
- que he malgastat un altre dia. - Molt bé, doncs ara ja ho saps.
El que vaig fer va ser passar dues hores amb Ginsberg, això és tot el dia?
A veure, és pel que estic fent això.
Per veure com omple la gent el dia,
perquè jo mateixa sento que no faig res durant el dia.
- L'has d'acabar. - És el que vull.
En fi, truquen a la porta i és el Glenn O'Brien portant
un d'aquests abrics que portava el Joseph,
- amb el coll de pèl, beige, gris… - Què, un abric de tempesta?
- Amb el cinturó, sí… - Mmm-hm, de ciutat.
I entra i no se'l treu.
I ell diu: "Vaig a assajar amb el Bruce", i jo dic:
"Oh, vinga va, com assageu?
Què feu? Si no sabeu tocar!"
I ell diu: "Escoltem discos, i diem que ho volem fer així."
I jo dic: "Hauríeu de portar la Topaz Caucasian al vostre grup."
Ella tampoc toca res.
Oh, toca la trompeta, però no existeix, és una ficció.
És una dona inventada pel Pat Costello,
part de Wartoke Music Publicity Group.
Fan la publicitat de Stevie Wonder.
Em van portar a un tour amb el Rod Stewart!
I deixen anar el nom per casualitat, Topaz Caucasian,
era a un festival de pop a Miami o on sigui, un festival a Newport,
va aparèixer un moment a l'escenari amb Miles Davis
i va sortir als diaris!
Topaz Caucasian és una mulata pèl-roja de metre vuitanta,
i ha sortit als diaris.
He estat amb gent que jura haver vist la Topaz Caucasian.
Com vas saber que era un invent?
- Perquè hi era quan se la van inventar. - Oh.
El Glenn O'Brien sabia que és un invent?
No, vaig se jo qui li va dir la història de la Topaz,
i que seria perfecte dir que estaven considerant
incorporar la Topaz Caucasian, i ell va dir: "Sí."
Sabia de la Topaz, va dir que si apareixia algú i deia.
"Soc la Topaz Caucasian",
triomfarien.
Que podrien fer un disc! O almenys una demo.
Perquè la gent deia, "Qui és ella? Amb qui està?"
Donava la sensació que ho feien seriosament.
Crec que podrien començar a col·leccionar músics.
Tinc la sensació que és el que va fer la Suzi Quattro.
Molt bé, ara què passa? Hi havia el Glenn,
es queda uns 10 minuts i se'n va, ens quedem jo i el Vince
i jo dic:"He de tornar a la feina,"
i el Glenn diu que se'n va a casa.
I parlo del teu llibre.
Durant aquesta estona.
I salta el Patrick i diu: "Estaria bé tenir un sofà."
I jo dic: "a mi em canviaria la vida,"
i parlem durant el sopar, de les possibilitats de muntar-s'ho en el sofà.
És difícil… al seu apartament té un llit
i cadires, o sigui que han d'anar al dormitori,
mirar la televisió, fer-ho d'aquesta manera,
o si van al llit, deixa el llit al saló.
I té un munt de revistes i cartes, ho ha de moure tot.
Sí, el sofà seria un entremig.
Ho pots fer en un sofà, pots dormir en un sofà.
Al sofà et pots estirar i pots llegir.
Realment és una cosa fantàstica.
I un dia serà teu.
Molt bé, el Vincent se'n va
i me'n torno a l'habitació fosca.
Sobre les 10.
Alguna cosa així, no miro el rellotge.
Penso en fer els augments del restaurant.
La feina del restaurant que vaig fer, els interiors.
No m'agrada fer la impressió.
He de fer 14 impressions diferents.
I les còpies d'Allen Ginsberg ja s'estan assecant.
I què et semblen?
Hi ha molt poca cosa.
No hi ha contacte.
Faig les fotografies dels restaurants.
Les estava mirant i estava realment esgotat.
Volia tornar al llit.
Llavors paro de treballar, és com si em despertés.
Vas dinar?
Un petit entrepà de salsitxa.
Crec que estàs mal alimentat. Ja menges prou verdura?
A vegades, però ahir això va ser tot.
No és prou per a un homenot com tu. De veritat!
- Suposo que no. - Per això estàs cansat.
No estic tan cansat.
Hi ha algunes coses, com l'Allen Ginsburg, que em cansen.
O sigui que faig les ampliacions del restaurant,
i després de fer-ne mitja dotzena
veig que és molt bona feina.
Sembla molt professional.
I…
Vaig fer les fotos del restaurant
i el retrat del propietari per 450 dòlars.
És una ganga, molt bon preu.
Vaig pensar que era massa perquè m'hi vaig estar un parell d'hores
i vaig fer les fotos,
i eren idèntiques al lloc.
I truca la Fran i, eh…
Li dic que estic treballant, "Molt bé, continua treballant,
ja parlarem demà."
I ella diu adeu.
Acabo les coses del restaurant i les rento i veig
que val més no deixar-les en remull de nit perquè el paper polycontrast
comença a pelar-se per les vores
i vull que quedin ben presentables i netes,
i vull cobrar, o sigui que les rento,
però no hi ha calefacció, s'ha apagat cap a les 7:30,
quan el Vince es dutxava, i fa molt de fred.
Passa cada nit?
És molt estrany, la nit abans havia funcionat tota la nit,
feia tanta calor.
Va estar engegada fins a les set i apagada fins a les dues.
És alguna cosa automàtica, és molt estrany.
Però sabia que podia deixar assecar les còpies a l'aire,
perquè feia fred, les podria deixar de nit,
s'assecarien més a poc a poc i quedarien més planes.
Després vaig recordar que demà havia d'anar a veure la Tina
i li he de portar les fotos de Janet Flanner.
En compra dues per canviar-les per sessions.
O sigui que en recullo dues que encaixen bé.
I em vaig adonar
que la còpia que havia fet, la que tu tens,
era molt millor, i no me n'havia adonat abans.
La Felicity m'havia dit:
"Vull la còpia avui, la gent ve a la festa."
Havia estat ocupat tot el matí,
vaig arribar a casa a les tres, i vaig dir, "Molt bé,
ho puc fer en una hora si em dones 50 dòlars,"
I faria també les de la Tina.
I vaig pensar que eren bones.
Però per fer una bona feina,
necessito temps per observar i veure bé el que estic fent.
A vegades em quedo mirant,
i a vegades és força satisfactori.
Crec que cal temps per conèixer-ho bé.
Això quasi que sona cursi.
En fi, no m'havia adonat que eren còpies força comunes.
Eren bones, però normals.
Però aquella tenia uns blancs i uns negres molt estranys,
o sigui que les vaig signar
i el meu boli no era gaire bo,
o sigui que la P de Peter em va quedar horrible.
Perquè quan poses bolígraf i tinta xinesa a l'anvers d'una còpia,
queda en poca cosa.
Vaig pensar: "No puc estretir e - t - e - r,
però he de mantenir la mateixa escala."
Però donant-li un toc dinàmic, perquè forma part de la imatge.
Però el boli no escrivia gruixut, em feia anar a poc a poc.
Igualment, vaig signar i vaig pensar: "val".
Oh, abans vaig treure dues taques
de la còpia.
Després vaig revisar les meves fotografies,
buscant la foto de la filla de Frank Lima,
per la Tina, que li agrada.
No recordava si l'havia imprès però sabia que n'hi havia
una de muntada, o sigui que la vaig buscar.
S'estava desenganxant de la cartolina,
la cola s'estava desprenent.
Vaig pensar en planxar-la a veure si s'aguantava.
Vaig agafar la planxa, eren les 2:30,
vaig agafar un full de paper i vaig fer pressió
i la vaig tornar a muntar,
i vaig pensar: "Les vores estan una mica irregulars,"
però podré dir: "Oh, però és la còpia original."
Encara estava bé, però les vores estaven una mica, ja ho saps…
No és que ho pensés, normalment m'agraden les coses molt definides.
Però vaig pensar que era divertida la mateixa idea:
aquesta és l'original.
- No ho havies pensat mai? - No sé si és una bona cosa.
- No està malament. - Ja ho sé, és com
deixar-se obsessionar…
Oh, tu no et deixaries obsessionar gaire.
Però ha de quedar bé. M'agrada que quedi net.
Hi ha alguna cosa que no m'acaba d'agradar.
Desendollo la planxa
i noto unes taques petites, i hi havia una taca,
que em va sorprendre no haver vist repassant la foto.
Era la marca d'un pèl.
Aquestes coses no se m'escapaven. Ara ja no veig tan bé.
De veritat?
De prop, això és miopia o hipermetropia?
Hipermetrop… veig que he de mirar les coses així.
Jo també…
M'agradava trobar les taques,
veia els punts diminuts i amb el pinzell
hi posava tinta.
M'hi podria estar hores.
Era molt satisfactori i ho feia molt bé.
Ara és físicament… desagradable.
No és que faci mal, però
no està bé.
Si no ho veig, el plaer desapareix.
- T'hauràs de posar ulleres… - M'he de posar ulleres… Sí.
- Les necessites a distància? - No.
Només de molt a prop.
Vaig veure que no veia bé de prop
quan Maurice Hogenboom, un fotògraf holandès,
que viu amb la Catrin Millinaire,
va venir a casa meva.
Vaig venir a casa de la Phoebe.
Em va ensenyar una foto d'ell, era molt maca.
Va treure la foto, va dir: "mira això."
Me la va posar a uns 30 centímetres de la cara.
Vull dir, no gaire a prop,
i em vaig haver de fer enrera. Va ser molest.
La vaig agafar i me la vaig allunyar i vaig dir: "Oh".
Em vaig adonar que era estrany.
Abans podia mirar les coses així de prop.
Et pensaves que no ens tocarien, aquestes coses?
No hi havia pensat mai.
No havia pensat que aquestes coses passarien.
D'alguna manera, sí, tenia la sensació
- que aquestes coses de l'edat… - Artritis, bursitis, reumatisme…
Ara tinc bursitis!
Va ser l'últim cop que vaig veure el Maurice Hogenboom.
No va voler fer res amb tu, sou gent gran!
No! No…
Se n'anava a Brasil, estava fent fotos.
Es va fer enrere i va caure per un barranc…
Centenars de metres.
Mira el que passa quan et fas enrere.
Tot està connectat.
- Buscaves taques… - Buscava taques, sí.
Vaig agafar un sobre i una cartolina.
No tenia cartolina. O sí.
Però no el volia fer servir,
així que vaig fer servir una còpia muntada,
perquè m'estic quedant sense cartolina.
I la vaig deixar davant de la porta, per no oblidar-la.
I les fotos de l'assecadora elèctrica ja estaven eixutes,
vaig fer una primera mirada, en el meu visor,
volia veure-li bé la cara, però no eren bones.
Eren prou bones pel Times?
Segurament, però no deien res.
No va ser cosa seva.
- Va ser que no vam connectar. - Va ser molt hostil amb tu.
Sí, i d'alguna manera es va reflectir en mi.
No… ell ho va fer difícil.
Sí, però si s'hagués sentit atret per mi…
Perquè sovint els homes
fan fotos molt diferents a les de les dones,
perquè he vist fotos d'homes fetes per dones,
que a vegades són tan interessants i captivadores.
La Shayla té fotos d'homes fantàstiques i emocionants.
Una dona bonica pel carrer
i enfoca un treballador de la construcció.
Me'n vaig per les branques. Per on anava?
Estaves… repassant les de Ginsberg.
Sí… i realment no hi havia gaire.
A primera vista em van disgustar.
Però després vaig pensar: "Podria ser,
poden ser interessants."
Però vaig pensar, esnob com soc,
que estaria molt bé tenir el Ginsberg
i el Burroughs en un llibre, el meu llibre.
Com quan la Susan va dir
que escrivia només pels amics.
Pensava:
"La Susan Sontag m'escriuria la introducció al llibre?"
O l'hi hauria de demanar al Vince Aletti?
O el Fran podria escriure alguna cosa divertida.
Igualment això també seria cosa de l'editor.
Oh, estaria encantat. Ella ajudaria a vendre llibres, segur.
Tu mateixa, no seria més probable que agafis un llibre de fotografia si…
Vull dir, estic segur que ajudaria les vendes, més que Vince Aletti.
M'encantaria que fer diners.
I que es fes conegut.
Sempre he tingut alguna cosa d'estrella.
He volgut ser una estrella.
M'agradaria que la meva feina quedés per sobre,
M'agradaria que la meva feina
quedés per sobre… que la meva feina s'aguantés
per ella mateixa, sense cap estrella.
Podria ser.
Vull dir, això dels famosos ho trobo… superflu.
Però
no són la típica "estrella".
Per mi gent com la de la meva exposició són estrelles.
És diferent.
- Aquesta gent era molt accessible. - La Joan Crawford…
És el mateix.
Mira la Joan Crawford…
A veure, no faries el que fos per veure la Joan Crawford?
Tampoc és que m'interessi tant.
Si fos aquí al costat aniries a veure-la.
Ja et dic que no! Els famosos em són igual.
Què diries d'una tarda amb la Joan Crawford?
Crec que seria un avorriment gegant.
Segurament tens raó. Però jo tindria molta curiositat.
M'estimaria més conèixer la Bette Davis.
A veure, hi ha més gent. He triat la Crawford perquè
el Vince em va ensenyar un llibre i a la coberta hi havia una escena,
crec que era King Kong a Nova York, una pel·lícula
en què New York s'inunda,
i veus grans onades als carrers,
era a Herald Square amb la Crawford.
Per on anava?
Les poso en un sobre, al costat de la porta,
i miro les fotos de Ginsberg.
I no m'agraden.
Però penso:
"N'hi ha un parell que no estan malament."
I estic segur que si
les imprimeixo de forma impecable…".
A vegades quan imprimeixes…
Què, fa sortir coses?
Sí.
Fins i tot la qualitat del rostre.
En una còpia una persona pot sortir del tot diferent.
És com afegir alguna cosa, o
fer que aparegui alguna cosa.
Cosa que és interessant.
Em poso a escriure les ultimes notes d'això
i anoto: "Me'n vaig al llit."
Però llavors m'aixeco,
quan acabo,
i m'assec al clavicèmbal
i repasso part de la peça de Bach que conec.
Faig uns quants errors, però
repeteixo fins que em surt i sona bé.
Després apago la llum
i abans poso el despertador i em rento les dents.
No havies menjat res des del sopar.
Jo hauria menjat sis vegades.
De fet em sentia inflat.
No sé per què.
No sé si era la tensió… Per què et sents inflat?
De què és símptoma?
Perquè no vaig sopar gaire, però
però em vaig sentir hores amb l'estómac ple.
A veure, devia ser menjar escombraria.
Crec que se t'ha encongit l'estómac. Deu ser això.
No, de fet em sobresurt.
No, crec que l'estómac se t'ha fet tan petit de no menjar,
que una mica de menjar el fa sobresortir.
Després d'un sandvitx i mig de salsitxa
l'estómac em sobresortia.
Crec que té a veure amb fumar i amb la tensió.
Poses molta energia en fumar
que podries fer servir d'una altra manera.
No està bé, ja ho sé.
Em posa trista.
De veritat.
Ja m'agradaria parar
no em trobo bé.
Em passo el dia amb ressaca de fumador.
I després del clavicèmbal,
rentar-me les dents…
Poso el despertador a les 10 del matí,
i me'n vaig al llit.
M'adormo de seguida.
I… al cap de pocs minuts…
Em desperto, hi ha unes putes al carrer.
Estan conversant,
parlen tan fort que amb les finestres tancades
igualment sento tot el que diuen.
De què parlen? De l'ofici?
Sí.
- Només del negoci? - Sí.
Et va tenir despert molta estona?
No.
M'aixeco
i miro per la finestra.
Les miro per veure l'aspecte que tenen.
Una es posava maquillatge
a les fosques, eh… al mirall d'un cotxe,
al retrovisor.
No era un cotxe. Era
una furgoneta blava
del centre de drogoaddictes de la cantonada.
Tenen aquesta furgoneta blava
amb vidres tintats
i un petit retrovisor rectangular.
I després torno al llit
i m'adormo.
Subtítols: Antoni Ferrando