Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Okay, stille.
Lyd!
Scene et, optagelse et.
Klar. Og klar.
Den 19. december 1974 optog Linda Rosenkrantz
et interview med fotografen Peter Hujar,
hvor hun bad ham beskrive sine aktiviteter dagen inden i detaljer.
Hun fik idéen til en bog og ville samle en række samtaler,
som hun planlagde at have med alle sine kunstnervenner om deres dagligdag.
Bogen blev aldrig udgivet, og det originale lydbånd forsvandt,
men i 2019 blev et maskinskrevet udskrift af interviewet fra 1974 fundet
blandt Hujars dokumenter i Morgan Library i New York.
- Telefonen vækkede mig vist. - Ringede vækkeuret ikke?
Jeg hørte det vist ikke. Jeg satte det til kl. 8.30,
fordi kl. 9 kom Jacqueline de Mornay fra Elle.
Hun boede på Hotel Chelsea, og hendes engelsk var ikke så godt.
Hun kom for at få taget billeder af Lauren Hutton.
Klokken er ni, telefonen ringer, og Jacqueline siger:
"Må jeg komme om 20 minutter?" "Ja," svarer jeg. Så står jeg op.
Jeg sætter vand over til kaffen. Så ringer telefonen igen.
Og det er Susan Sontag. Hun sagde: "Er du vågen?"
Så hørte hun radioen og sagde: "Ja. Jeg vil gerne se din udstilling i dag."
"Jeg er sikker på, den er god." Hun kunne ikke forestille sig andet.
Hun skulle til Paris dagen efter og ville ikke få tid til at se den,
så jeg sagde, at fyren fra galleriet havde ringet.
Han spurgte, om jeg kendte Max Kozlov eller Susan Sontag.
- Hvorfor? - Det, jeg sagde, var faktisk løgn.
Du får den anden version. En lille ændring, men det afslørede noget.
Så han nævnte ikke hendes navn?
Nej, jeg prøvede vel at imponere ham med forskellige navne.
Såsom... Han ringede og spurgte,
om jeg kendte Max Kozlov, og jeg sagde: "Nej, jeg ved, hvem han er."
"Ved du, hvordan man kontakter ham?" Jeg sagde: "Nej."
Han arbejder på et fotomagasin
og vil have nogen til at skrive en introduktion.
"Jeg kender ikke Max Kozlov. Hvorfor spørger du ikke Susan Sontag?"
"Kender du hende?" Og jeg sagde "ja". Det var sådan, det gik til.
Jeg ville ikke fortælle Susan det.
Hun sagde: "Jeg skriver kun det, jeg skal, eller for venner."
- Er du ikke en ven? - Det var for magasinet, ikke mig.
Hun sagde det på en sød måde.
Så sagde jeg: "Jeg ville sige det, for hvis du tager hen på galleriet i dag,
så dukker fyren op, uden at jeg har ringet."
"Godt, du ikke gjorde det," sagde hun. Så sagde hun: "Smækkys."
Den sætning havde ingen begyndelse. Nogle gange har hun vist kaldt mig "skat".
"Smækkys", så en pause og så "skat". "Farvel."
Så henter jeg min kaffe og sætter mig ved mit skrivebord.
Efter knap 20 minutter banker det på døren. Det er pigen fra Elle.
På en eller anden måde har jeg fantaseret om, at hun vil forføre mig.
- Har du mødt hende? - Nej, men at hun ville komme ind.
Som i en fransk film. Hun ville stille sig midt på gulvet,
være meget uanstændig og række ud efter mine knapper.
Det var bare én af mine fantasier.
Jeg tænkte, det ville være forrygende om morgenen. Meget fransk.
Hun kommer ind og er lav. Hun har en lang kappe på,
og hun er meget fransk chik. Ikke prætentiøs, men tæt på.
Og hun kommer ind og siger: "Hej, jeg hedder Jacqueline."
Jeg siger: "Hej, kom indenfor." Og hun siger: "Nå, du bor her?"
"Er det også dit studie? Det er flot!" Hun kunne vist lide det.
Nogle gange spørger folk, om jeg lige er flyttet ind eller...
"Det bliver godt, når stedet er færdigindrettet."
- Vil du have noget at drikke? - Nej tak. Så siger jeg, at det er det.
Så sagde jeg: "Her er billederne af Lauren Hutton."
Hun sagde: "De er fantastiske. De er ikke som Avedons."
Lauren Hutton er smuk, men hun ligner en dreng
i sine Levi's og sneakers.
Jeg spørger: "Hvor meget vil de betale?" Hun svarer: "Det ved jeg ikke."
Artiklen er på fire sider. Hun ved ikke, om de vil bruge et eller fire billeder.
Jeg spørger, hvad hun tager per side. Det ved hun ikke.
Jeg blev næsten mistænksom. Hun er måske en fan af Lauren Hutton,
som prøver at snyde sig til billeder af hende.
Tror du, hun er forlægger?
Jeg kan give billeder til en, som... Men jeg vil have penge. Fire sider.
Ja, det kan blive til meget. Men hun bør vide hvor meget.
Ja, som forlægger. Især fordi hun blev sendt efter billederne.
Jeg prøver virkelig at være en forretningsmand.
Du har ret til at vide det, før du giver dem væk.
Jeg plejede at gå til den anden yderlighed.
Jeg gav dem billederne uden at sige noget om pengene
og håbede på en check. Men jeg spurgte, og hun vidste det ikke.
Hun sagde, hun ville komme tilbage den 7. januar og ringe til mig.
- Hvor skulle hun hen? - Tilbage til Frankrig.
- På Susans fly? - Det ved jeg ikke. Ja, samme fly.
Så tog hun billederne, og jeg sagde "okay", og det sagde hun også.
Og så sagde jeg: "Lad mig lige skrive dit navn."
Jeg skrev navnet med stort M, og hun sagde: "Nej, ikke stort M."
Så lagde jeg billederne i en konvolut, og vi sagde farvel, og så gik hun.
Og du hørte aldrig fra hende igen.
Hun var her næsten lige så længe, som det tog mig at fortælle historien.
Jeg drak kaffe og prøvede at finde ud af, hvor meget folk skyldte mig,
for det begyndte at blive uklart.
Jeg lagde alle de sikre summer sammen, som jeg ved, at jeg får.
300 for et restaurantjob, som jeg åbenbart får 450 for.
I den ene kolonne skrev jeg "helt sikkert 300" og i den anden 450.
- Håbefuld. - Det er meget muligt.
Det sikre beløb var 825
uden artiklen i The Village Voice. Det kan stadig ske.
- Den skal ud i næste uge. - Ja, det er sikkert.
- En uge fra i dag. - Næste udgave.
- Hvor meget af båndet er optaget? - Omkring en tredjedel.
Jeg ved ikke, om jeg skal give flere eller færre detaljer.
Det er godt.
- Okay. Var det kedeligt? - Nej, ikke for mig.
Og så ringer Bob Mony.
Han arbejder med indeksering, men han er pianist og spiller cembalo.
Han er dygtig og spiller seks timer om dagen.
- Han spørger, om jeg kender Lily. - Hvem?
Lily, tidligere kendt som Clydine Malleck. Paul gav hende det navn.
Gjorde Paul? Jeg troede, det var en stor mester, ikke Paul.
Det var ikke en stor mester.
Jeg tog derhen på en weekend for homoseksuelle mænd.
- Som en moderne religion. - Så du reklamen i The Voice?
- Med alle kroppene oven på hinanden? - Fra et designforskningsperspektiv.
Meget elegant med flotte brune tæpper. Nej, grønne tæpper, brune vægge,
store sækkestole og designvidenskabelige møbler.
Fine borde. Det er ret overdådigt.
Det er slet ikke billigt.
- Hvad? - Smagløst.
Det kan virke smagløst, men det er overdådigt, fordi de har penge.
Vi taler om penge. Vi er moderne.
Nå, men...
Han vil vide, om jeg har Lilys nummer, for hun skal til Rom for at møde Paul.
Hun ville hjem til ham. Bob Mony er Pauls nabo.
- I New York? - Ja, hans lejlighed.
- Alan Lloyd bor over for Bob Mony. - Jeg vidste, at Alan var der.
Alan har nøgler til Pauls lejlighed. Jeg ved ikke, hvor Alan var.
Bob Mony mente, at Alan var hos sin tante Phoebe.
Navnet lyder bekendt. Har jeg fortalt det underlige ved det?
Hvis Linda Lloyd fik en datter, ville hun hedde Phoebe Lloyd.
Nå, men...
Jeg giver ham hendes hjemmenummer og Arrica-nummer.
Og så: "Hvordan går det? Vi ses. Farvel."
Min plan er at gå i seng igen.
- Hvad er klokken cirka? - Omkring 10.15.
Jeg ville af med pigen og så sove til kl. 11.30.
- Så ringede Ed Baynard. - Gik du i seng igen?
Nej, jeg var lige ved.
Kl. 10.15 ringede Ed Baynard og spurgte, om jeg var optaget.
"Ja", svarede jeg. Og han sagde: "Ring til mig senere."
"Nej, jeg har lidt tid", sagde jeg. Han sagde: "Ring senere."
"Det er mest belejligt nu." Så sagde han: "Vi misforstår hinanden."
"Jeg har travlt nu, men jeg får mere travlt senere."
"Arbejder du i mørkekammeret?" "Ja", svarede jeg.
Nu forstår jeg det. Hver gang jeg ringer, og du siger...
Nej, jeg orker ikke at tale med Ed Baynard.
Man kan ikke lægge på. Han giver ikke slip. Han er en mester i det.
Og desuden lytter han ikke. Han er vanvittig.
Trykkes det her, håber jeg, at I skriver hans navn.
Hvad mener du med "hvis"? Når.
Jeg mener denne del. Du skal bruge rigtige navne.
Og han siger: "Jeg har tre ting at sige."
- Har han altid en liste? - Nej, han fattede sig vist i korthed.
"Fred McDarrah anmelder galleriet, og jeg anmelder ikke din udstilling."
- Så Fred ville gøre det i hans sted? - Ja.
"Nå", sagde jeg. Han sagde: "Det er bedre, hvis han anmelder galleriet."
Jeg sagde: "Det er en skam, for Ed Baynard ville anmelde udstillingen
uden at nævne Christopher Makos." Det lød fantastisk.
Men jeg går ud fra, at det er hans udstilling.
Har jeg sagt, at de har tilbudt mig en til i januar?
Hun ringede og sagde: "Kan du arrangere en udstilling?" Jeg sagde nej.
Jeg vil ikke udstille noget lort.
- Du må beslutte dig og se dig omkring. - Hvad angår et galleri...
Hvis jeg udstiller, skal det være en samling af billeder.
Jeg synes, det var ret godt lavet.
Uanset hvad jeg gør, var det det bedste af det, jeg har lavet.
Meget respektabelt. Jeg var irriteret, men jeg sagde:
- "Nå... " - Fedt.
Hvad skulle jeg ellers sige?
- "For det andet forlader jeg The Voice." - Hvorfor?
Fordi Ed skrev en artikel om Lilo og hendes billeder,
men de ville have den udgivet i Allie Andersons navn,
forlæggeren af midtersiderne, fordi hun sagde, han var for indavlet.
- Han sagde: "Indavl, vrøvl." - Skarpt.
Det er ikke vigtigt. Hvad betyder det at sætte sit navn på den?
Nummer tre på hans liste var juledag.
Han sagde: "Hvad laver du der?" "Det ved jeg ikke endnu", svarede jeg.
Han sagde: "Vi holder noget her. Der vil kun være mennesker."
- Jeg sagde: "Nå." - Ingen gæs eller ænder.
- Han sagde: "Jo, Bill Elliot, Lilo." - De samme gamle indavlede mennesker.
- Jeg tror, han mente "rigtige mennesker". - Sådan er det bare.
"Jeg må tilbage til mørkekammeret nu", sagde jeg.
Og så gik jeg i seng
med tøjet på. Jeg havde redt sengen tidligere
til Jacqueline de Mornay. Den skulle se pænt ud.
Jeg lagde mig under lagnerne med tøj på.
Faldt du så let i søvn?
- Ja, jeg var træt. - Tydeligvis.
Jeg satte vækkeuret til 11.30 og faldt i søvn med det samme.
Sikke et liv!
Jeg blev i sengen til kl. 11.30. Så klædte jeg mig på.
Jeg troede, du klædte dig af.
Virkelig? Det gjorde jeg vel, og så løj jeg bare.
- Du må have taget sko på. - Ja, jeg tog vist sko på.
Jeg laver en kop kaffe til
og tager to skiver ristet brød med hindbærmarmelade.
Og nu tænker jeg, at jeg skal ringe til Allen Ginsberg præcis kl. 12,
for han mediterer, og de bad mig ringe efter kl. 23 eller kl. 12.
Klokken er præcis 12, og jeg ringer til ham. Der er optaget,
så jeg tager min røde jakke på og går ned for at købe cigaretter.
Jeg giver hende en 10-dollarseddel og en penny,
for cigaretterne koster 56 cent. Jeg går ovenpå igen.
Jeg ringer til Allen Ginsberg, og der er stadig optaget.
Og omkring kl. 12.20 kommer jeg igennem. Jeg hører en mandsstemme svare.
Jeg spørger, om Allen Ginsberg er der, og han spørger: "Hvem er det, der ringer?"
"Peter Hujar. Jeg skal tage billeder af Allen Ginsberg til The Times."
Mandsstemmen siger: "Peter Hujar fra The Times, Allen!"
Allen kommer hen til telefonen og hilser, og jeg siger "hej".
Han spørger: "Hvem er det?"
"Peter Hujar." Jeg siger ikke fra The Times, for det ved han allerede.
"Jeg skal fotografere dig." Og han siger: "Udmærket."
Og jeg spørger: "Er det okay i dag?" Og han siger: "Godt, i dag."
Jeg spørger: "Hvornår?" Han siger: "I eftermiddag."
Jeg siger: "Om en time?" Han siger: "Okay."
"Eller om tre kvarter. Jeg skal bare have noget at spise."
Jeg nævnte noget om et portræt,
og han ævler løs om, at det er typisk dem at ville have portrætter.
Han sagde ikke, at de var gammeldags, men et ord, der fik dem til at virke...
"Laver de stadig portrætter i avisen?" Hans tonefald var meget ubehageligt.
"Tja," sagde jeg. Han sagde: "Ring til The Times og sig, at vi ikke kan gøre det."
Jeg sagde: "Lad os ikke bekymre os om det. Lad os gøre, hvad vi kan."
"Du behøver ikke gøre noget, du ikke vil, bare du er på billedet."
Han sagde: "Nej, ring til The Times."
Jeg blev vist ret hård: "Det er underligt. Hvad er du bekymret for?"
Jeg sagde: "Vi gør bare, hvad du vil." Han sagde: "Jeg vil bare gøre det klart."
Jeg sagde: "Det er lige meget. De vil bare have et billede."
"Intet er besluttet. Du skal bare lave et portræt. Vi mødes om en time."
- Bor han stadig på Lower East Side? - Ja.
Han giver mig adressen på 10th Street mellem C og D.
Han spørger, om jeg ved, hvor det er. "Ja, jeg bor her også."
"Hvor?" "2nd Avenue og 12th Street", hvilket ikke rigtig duer.
- Det føles som Upper East Side. - Fyren er deroppe i et fint område.
Jeg tager mit kameraudstyr
og skal beslutte, hvilken jakke jeg tager på til Lower East Side.
Jeg tænker, at jeg tager min lange... Hvad end det er... Jakke.
Jeg går ud med den, men så føler jeg, at den er forkert.
Jeg ved ikke, hvad kravet er, men den passede ikke til Lower East Side
eller Allen Ginsberg.
Der er lidt boheme-poet over den, så jeg er nok smartere i min røde skijakke.
- Godt valg. - Den er vist mere Lower East Side.
Nå ja. Før jeg gik, vandede jeg planterne.
- Jeg ved ikke, hvornår han ringede. - Hvem?
Allen Ginsberg. Men jeg talte med ham. Den time, jeg forberedte mig...
Jeg husker ikke rigtigt, hvornår det var, men jeg vandede planterne, før jeg gik.
- Har du en vandkande? - Nej, en kaffekande.
Jeg fylder den i badekarret, for trykket er meget hurtigere.
Så går jeg hen mod Allen Ginsberg.
Ned ad 2nd Avenue og lige over 10th Street,
forbi Fred og Simona Tuten og ham kunstkritikeren.
- John Gruen. - Ja.
Ginsberg er to gader væk, hvor der virkelig ser skummelt ud.
Denne puertoricaner havde gul maling på hænderne,
en tyk plet på næsen, som om han havde sprøjtet sig selv
med orange spraymaling, og hans skjorte og hænder var helt...
På ansigtet var det lysere og lidt mere spredt,
som en glød, men så tørrede han næsen og fik en slags stribe...
Stod han på gaden?
Han kom ud af bygningen og kiggede næsten ubehageligt på mig.
Jeg tænkte: "Han kan se det. En outsider."
Jeg følte mig næsten fornem der. Den bydel er skræmmende.
- Ret nedslidt og grå. - Som Bronx, hvor min tante Pauline bor.
Jeg er ikke rigtig bange, men det er ubehageligt at gå derhen.
Jeg går hen til hans bygning og lejlighed 4C og banker tre gange på døren.
- Bad han dig om at gøre det? - Nej, det gjorde jeg bare.
Peter Orlovsky åbner døren og har en beret på
med håret i nakken.
Han må være 45 år, som en gammel polsk mand.
Kender du til de hudfarvede modermærker med hår på,
som gamle mennesker har i ansigtet? Han har to af dem på kinden.
Og han er... Han er større. Det er ikke, fordi han er fed...
- Han bliver ældre. - Ja, han har meget gråt i skægget.
Og han siger: "Allen taler i telefon. Sid ned."
Jeg ved ikke, hvad jeg forventede,
men det var et ret nedslidt lejlighedskompleks med udlejningsmøbler,
linoleumsgulv og enkelte indiske ting.
En madras på gulvet og en plakat med Bob Dylan på væggen.
The Rolling Stones. Der lå nogle guitarer rundt omkring.
Der var en pige med en meget stærk New York-accent. Hun var omkring 22.
Sad hun bare der?
De skrev adresser på julekort. De vendte tilbage til det.
Hjalp hun dem med det?
Allen talte i telefon. Du antager noget, vi ikke ved.
Jeg ved ikke, om hun boede hos dem. De havde vist et forhold.
Jeg fik fornemmelsen af, at Allen bor mere på landet,
og at Peter bor der med sin kæreste. Det er mit gæt.
Han talte i telefon om Ellsberg.
- Hvad sagde han? - Jeg var ikke så interesseret.
Jeg kunne have lyttet, men jeg var ligeglad.
Så lagde han på og sagde:
"Hej, vil du have lidt te?"
Han sagde: "Nej, vi går nu", før jeg nåede at sige noget.
"Jeg vil gerne have en kop", for jeg ville ikke gå ud i boligområdet.
Så vi fik en kop kaffe, og så ringede Hibiscus, og han sagde:
"Hej, Hibiscus."
Da han lægger på, er han meget kølig og mistænksom.
Har han et kæmpe skæg?
Ja, som en inder. Det er så bredt, og han er skaldet på issen.
Han har briller med metalstel. Før havde han mørke briller.
Jeg har et fint billede af ham og Gregory, som Gregory gav mig.
Det vil jeg gerne se.
Så spurgte jeg: "Hvordan har Hibiscus det?" Han spurgte ham...
- Kender du Hibiscus? - Ja.
"Udstilling? Hvor? Hvornår?"
"Hvordan er dit kærlighedsliv? Godt. Den samme fyr? Farvel!"
Og...
Så spurgte jeg: "Har han stadig den samme kæreste?"
Han sagde: "Ja." Og så sagde han:
"Jeg var til en engleforestilling i San Francisco."
Jeg sagde: "Jeg var til en engleforestilling her."
"Jeg var Gåsemor og lignede Vivian Leigh," men han svarede slet ikke.
Jeg følte næsten, at alt, hvad jeg sagde, ikke blev hørt.
Og så gik vi ud
til denne udbrændte bygning, hvor han blev røvet.
Han står der og peger på døren.
- Har han en indisk kaftan på? - Nej. Levi's.
Han siger, at han har det samme tøj på, som da han blev overfaldet.
Jeg siger: "Jeg tror ikke, det betyder noget."
Så siger han noget... om noget, som jeg har glemt.
Så siger jeg: "Det ligner noget fra en italiensk tegneserie,"
Han peger i den retning.
Jeg kan ikke huske, om det var fumetti, men det var lidt det samme.
"Vil du virkelig se sådan ud i New York Times?"
Han siger: "Folk skal se det." På en eller anden måde forbinder han det
med alle de udbrændte bygninger, brædder for vinduerne,
og folk, der stadig bor der. Meget øde og bizart.
Lige i hans kvarter.
Udbrændte bygninger, hele etager, som om folk var blevet udbrændte.
Han peger på en bygning og siger: "Tuli Kupferberg bor der."
Jeg vidste ikke rigtig, hvad jeg skulle svare.
Jeg burde have sagt, at jeg har fotograferet ham, men ville ikke.
Jeg gjorde det dog. "Jeg fotograferede ham, da han var med i The Fugs."
Så peger han på slagterbutikken og siger:
"Der lå Peace Eye Bookstore. Tag et foto af mig i den,
så jeg kan sende det til Ed Sanders." Så det gør jeg.
Han siger: "Kan du få alt det her med, der er brændt?"
- Og jeg siger: "Selvfølgelig." - Er han stadig mistænksom?
Nej. Jeg siger: "Det ser meget kunstnerisk ud at stå
i en udbrændt slagterbutiks vindue med armene over kors og messe."
- Ja... - Ja!
Han blev ved med at sige...
Så går vi over til døråbningen på den anden side af gaden.
Han sætter sig i lotusstilling og ser meget Buddhaagtig ud,
midt i døråbningen, og begynder at messe.
Jeg tænker, at jeg ikke kan afbryde Gud. Jeg kan ikke sige: "Stop det der."
"Vil du virkelig tage et billede i døråbningen?"
- Men det vil han gerne. - Nemlig.
Så går en pige og Peter forbi,
og han vinker. Han siger: "Kom og tag et billede."
"Vi har ikke taget et billede sammen længe."
Jeg tror, det kun bliver de to, men pigen smutter ind,
så de er tre. Jeg tænkte, det ville være interessant
at tage et billede af et af de længste ægteskaber.
Da jeg drak min kaffe tidligere,
sagde pigen: "Der er ikke noget sukker," men så fandt hun en portion sukker,
fordi hun sagde, at honning var så ulækkert i kaffe.
Jeg kan lide det. Det er godt.
Vi var færdige med billederne. Jeg vidste ikke, hvad jeg skulle gøre.
På et tidspunkt sagde jeg: "Du taler til mig, som om jeg er New York Times."
For han talte om ejerne og deres forbindelse til olieindustrien,
og jeg var ligeglad. Detaljerne er som taget ud af en sæbeopera.
"Men du arbejder for dem", sagde han. "Nej, det er mit første job for dem."
Pludselig var det meget bedre.
Jeg bad om at tage nogle portrætter af ham derhjemme.
- Til mig selv. Han sagde: "Selvfølgelig." - Ville I tage dem straks?
Ja. På vej hjem til ham stoppede vi ved en grønthandler på hjørnet af Avenue C.
Og en bil stødte ind i bagenden på en varevogn.
Det viste sig, at fyren, der ramte varevognen, kørte den gale vej.
Han havde intet kørekort, og bilen var nok stjålet, så politiet anholdt ham.
Han køber tre kakifrugter.
Han spørger: "Har du smagt dem?" "Ja, jeg kan ikke lide, hvordan de føles i munden."
"Det er en grim, ru fornemmelse."
Han siger: "Jeg begyndte at kunne lide dem for nogle måneder siden."
Noget om C-vitamin eller noget.
Jeg spørger: "Har du set dem vokse på træer?"
"De sidder der stadig, efter alle bladene er faldet af."
Det lytter han slet ikke til.
"Lad mig gå derop." Jeg siger: "Hvorfor sætter du dig ikke derovre?"
Han sætter sig i lotusstilling og begynder at messe.
En tvangsmæssig messer.
Han kigger nærmest ikke på noget. Han ser mig slet ikke.
Han fokuserer kun på...
Om-landet.
Så siger jeg, at jeg ikke kan lide baggrunden,
så jeg flytter ham, bare for at flytte ham mod en anden væg.
Og så siger jeg: "Vis mig nu opmærksomhed."
"Se på mig." Så begynder han at gøre det,
men så begynder han at opremse, hvem der virkelig styrer landet,
de ti største firmaer og olieindustrien.
Så bliver vi afbrudt af et opkald, og der bliver talt om William Burroughs.
- Og jeg tænker... - "Nu har jeg chancen."
Jeg kaster mig bare ud i det, hvilket jeg på en måde gjorde.
Men det er svært ikke at være sådan.
Det var, som om jeg følte, at jeg måtte vise mine meritter.
"Jeg skal fotografere ham i morgen," sagde jeg. Han sagde: "Hvorfor?"
Det er næsten, som om alt, jeg sagde...
"Vi mødtes til frokost." "Hvor?" "Hos Felicity Mason."
"Hvornår?" "For tre uger siden."
- Godkendte han det? - Nej.
Det lyder forfærdeligt.
Så sagde han: "Du kan tage nogle interessante billeder af Bill."
Jeg sagde: "Virkelig?" Han sagde: "Ja, sut hans pik."
Og jeg sagde: "Det er bedre, hvis jeg giver ham en skoledreng."
"Det kan du gøre," sagde han.
"Burroughs kan lide de der tynde skoledrenge med slips."
Jeg syntes, at det var mærkeligt. Lige pludselig.
- At han sagde: "Sut hans pik"? - Ja.
Det passer ikke til hans messe-image.
Han fandt det lidt pirrende at være fræk eller noget.
Det føltes, som om han prøvede at udfordre mig.
Han sagde: "Du kunne gå i seng med Bill."
Og jeg sagde: "Jeg tror ikke, at det er helt utænkeligt."
"Han er ikke så utiltrækkende", hvilket han ikke er.
Det var noget... Han var meget venlig. Han ser pæn ud.
- Jeg kan lide hans ansigt. - Det er ikke frastødende.
Helt modsat Allen.
Han ældes med ynde. Ginsberg bliver bare en fed, gammel jødisk mand.
Han har altid været ret grim!
Jeg glemte, hvad vi ellers sagde.
Jo, han sagde, han måske kigger forbi i morgen.
For så har han allerede mere tid.
- Hjemme hos dig? - Nej, hos Burroughs. Klokken tre.
- Bad du ham om at lade være? - Nej.
Først tænkte jeg det, men så tænkte jeg, at det kunne være interessant.
Burroughs og Ginsberg sammen på et foto.
Burroughs ville alligevel komme.
Og så gik jeg.
- Var det et venskabeligt farvel? - Ja.
Han sagde, han ville se fotos
for at sige, hvilket billede der skulle bruges i Times.
I sidste ende var han ligeglad med, om jeg brugte hans portræt.
Du overbeviste ham.
Han sagde, han bare var hård og prøvede at beskytte sig selv.
- Så tog jeg hjem. - Hvad var klokken cirka?
Det ved jeg ikke. Det var stadig lyst. Måske fire.
Og hvad så?
- Så tager jeg leverpølse frem. - Dem elskede jeg.
- Er den stadig billig? - Nej, den koster 89 cent for en lille...
Det er dyrt. Men jeg var sulten og ville forkæle mig selv.
Jeg laver en sandwich med lækkert brød fra Pepperidge Farm.
- Hvedebrød, men det er... - Spiret.
- Ja. Så tager jeg den sidste Pep-up. - Hvad er det?
Det er Adelle Davis' drik med gær.
Så snart jeg er færdig med den, som jeg spiste ret hurtigt,
går jeg ind i mørkekammeret og gør klar til at fremkalde filmen.
Så ringer telefonen. Det er Steve Pisney.
Han kan lide at spille hård. Han er tidligere marinesoldat.
Han er faktisk ret sød, men han er lidt som en tegneseriefigur.
Han siger: "Hej, mand! Jeg føler mig sexet i aften."
"Jeg har lige onaneret." "Jeg har gæster," sagde jeg.
- Du lyver hele tiden. - Ja, det er fantastisk.
- Du ved det ikke engang. - Jo, men ikke hvorfor jeg gør det.
Gid jeg gjorde det oftere. Du ville arbejde, ikke tale med ham.
Han ville have, at jeg skulle komme hjem til ham.
Jeg sagde: "Okay, vi tales ved."
- Han er ikke fra New York. - Nej.
Så går jeg ind i mørkekammeret
og fremkalder først to filmruller, fordi der er otte i alt.
- Er det billederne af Ginsberg? - De ligger i fremkaldelsesvæsken.
Så ringer Linda og beder mig skrive alting ned.
Så du har ikke skrevet noget før? Du godeste...
- "Mon jeg husker alt?", sagde jeg. - Det gør du jo.
Jeg begyndte at tænke, at jeg ikke gjorde noget.
Jeg fotograferede Ginsberg. Kvinden fra Elle kom om morgenen. Det er alt.
- Er det ikke interessant? - Jo, for så snart jeg begyndte...
- Det er ligesom en roman. - Det hele kom bare ud.
Jeg skrev det hele ned. Det tog lidt tid.
Jeg troede, det ville tage et minut. Det tog 12.
Så går jeg ind i mørkekammeret og fremkalder de andre otte filmruller.
Så ringer Glenn O'Brien til mig.
Han spørger, om jeg er hjemme kl. 20.30. Jeg svarer: "Det ved jeg ikke."
"Det er jeg ret sikker på, for jeg skal arbejde. Jeg burde arbejde,
men har ikke lyst. Jeg går måske ud. Jeg vil ikke binde mig."
Sagde du det, eller tænkte du det?
Jeg tænkte det. Jeg vil ikke binde mig selv nu.
Jeg ved, jeg vil arbejde, og hvis jeg siger "ja, 20.30..."
- Ville han ringe tilbage kl. 20.30? - Nej, han ville være i kvarteret.
Han ville vide, om jeg kunne give ham negativerne af...
Han har startet et rockband, der hedder Conelrad.
Han kan ikke synge eller spille på et instrument. Det kan ingen af dem.
- Nikki, ham med analmalerierne. - Jeg læste om ham i dag.
Han gjorde noget lørdag aften. Han er trommeslageren.
- Med røven? - Jeg fotograferede dem.
De prøver at skabe hype. Jeg ved ikke, om de er seriøse.
- Har de udgivet musik? - Nej, de har aldrig lavet musik.
Glenn kan hverken synge eller spille, og de får omtale.
De fik Lisa Robinson fra Rock Scenes til at tage et billede af dem
og Fran Lebowitz til at lave et interview.
Det er bare et påfund. Børn af folk, der kæmpede i Korea.
- De mødtes i Korea. - Er de det?
De fandt på en historie og taler om den, som om den var ægte.
Jeg tog billeder af dem til Lisa.
Og sagde: "Ja, jeg behøver ikke negativerne."
Og jeg hænger negativerne op, og Vince ringer. Nej.
- Jeg hænger dem op og tager en lur. - Selvfølgelig.
- Lyder det som for mange? - To lure om dagen? Ja.
Den første var ikke en lur, men en fortsættelse af søvnen.
Jeg havde brug for en time til.
Så ringede Vince og...
Han spurgte, om han måtte tage bad hos mig, for han havde ikke varmt vand.
Han håbede, der var nogen, han kunne ringe til
for at tage et bad med. Han ville ønske, han havde en ven.
Du skulle have givet ham den anden fyrs nummer. Ham den sexede.
De havde ikke passet sammen. Vince havde ikke ladet ham lave sit nummer.
Nogle gange, når jeg gør det med ham, kalder han mig "makker".
En detalje, jeg glemte i min samtale med Glenn O'Brien,
var, at han skrev en artikel for det italienske Vogue,
om Bob Wilson, og de brugte et af mine billeder.
"Glenn, fik du penge for det?" Han sagde: "Nej."
"Jeg vil have penge af dem. Har du en kopi, så jeg kan sende en faktura?"
Det er juni eller juli '74.
- Et billede af hvad? - Bob Wilson.
- Under dit navn? - Ja.
Vince siger, han kommer om et par minutter, når han har samlet sit udstyr.
- For at tage et bad? - Ja.
- Havde han sit eget håndklæde med? - Nej.
- Sæbe? - Han tog shampoo og hårtørrer med.
Sidste gang han kom, havde han en vaskeklud med.
Jeg går i supermarkedet og køber tunnudler,
dåsesuppe og yoghurt naturel. Så går jeg ovenpå.
Jeg laver 27 armbøjninger og tænder for fjernsynet.
- Aftenens underholdning begynder. - Så vil jeg lave mad.
Men så tænker jeg: "Nå ja, Vince". For det var min plan, før han ringede.
Jeg kan spørge ham, om han vil spise. Når han kommer, spørger jeg.
"Jeg kommer ikke grøntsager eller stegte løg i. Jeg fandt bare på det."
Han sagde: " Jeg tænkte, vi kunne få kinesisk mad. Jeg giver."
- Så jeg sagde: "Fedt!" - Gem tunen til en anden dag.
Han er i bad og siger: "Jeg går snart ned."
Jeg tænker, at det er dumt at vente her, til han er færdig med badet
og skal hente maden.
Så jeg går ned, mens han er i bad. Og hvad gør jeg så?
Jeg gik hen på den kinesiske restaurant og bestilte maden.
Jeg går derhen, og der er en fyr, som ser noget fed ud.
Men han har et pænt ansigt. Der er noget ensomt og mærkeligt...
Han ligner en ugift mand. Hetero, 35 år.
Han tager et af Jade Mountains kort, visitkortene,
tager en filtpen frem og begynder at tegne på det. Han laver firkanter.
- Venter han på sin bestilling? - Ja.
- Chow mein med kylling. - Held og lykke.
Tjeneren kommer og siger: "Din bestilling er klar."
Han nikker og tegner videre.
Der går lidt tid, og han tegner fortsat firkanter.
- På sådan et lille kort? - Ja, han er helt opslugt af det.
Så står tjeneren der og er forvirret.
Han går hen til ham igen og siger: "Din bestilling er klar."
Og han svarer: "Jaså." Den kostede tre dollar og 45 cent.
- For kylling? - For hans ting. Og så går han.
- Min tager længere tid og koster 7,30. - 7,30. Men du havde kun syv.
7,43. Jeg betalte differencen. Jeg er en storforbruger.
Jeg skulle også købe en cola til Vince, så jeg går i den græske butik.
Jeg køber colaen. På 9,5 dl, koster 65 cent.
Så går jeg op. Han er påklædt og tørrer håret.
Fyren fra den kinesiske restaurant, kunstneren...
Han købte noget i butikken. Jeg ved ikke hvad.
I den græske butik. Han bad om kvitteringen. Han betalte ikke for den.
Han tog bare kvitteringen og skrev Schmidt på bagsiden af den.
Og uden at sige et ord gik han.
Det burde du prøve. Det ville nok virke i dette område oppe i Yorkville.
Jeg går op igen og åbner emballagen. Jeg tager tallerkener frem.
Vi sætter os og spiser. Jeg tager den med sursød sovs. Vince...
Deler I ikke?
Jeg kan ikke lide stegt kylling med svampe.
Vince spiste ikke så meget. Jeg spiste hele min. Der var for lidt ris.
"Tag colaen med hjem? Jeg har stadig den fra sidst. Den er flad."
- Han lever af cola. - Derfor har han så god hud.
Vincent spiser ikke godt. Han elsker virkelig junkfood.
En aften var vi med Fran Lebowitz og Craig Karpel på en italiensk restaurant.
Vince plagede om at stige ud af bilen for at gå på McDonald's.
Han ville møde os på restauranten til kaffe.
Vanvid! Det er måske, fordi han er vokset op med italiensk mad.
Men når man skal møde folk... Han måtte bare spise på McDonald's.
Ja, få sit fix.
Jeg husker ikke, hvad vi talte om. Jeg fortalte dem om Allen Ginsberg.
Jeg læste starten af listen for ham.
Jeg sagde, det var utroligt. Jeg følte, at jeg ikke havde gjort noget
udover at stå op, fotografere Ginsberg, fremkalde filmen og intet andet.
Jeg føler ofte, at mine dage ikke er så begivenhedsrige. Spildte.
- Det ved du nu. - Jeg har spildt endnu en dag.
Jeg tilbragte kun to timer med Ginsberg. Det tager en dag.
Derfor gør jeg det her. For at vide, hvordan folk fylder deres dage.
For jeg føler selv, at jeg ikke laver meget på en hel dag.
- Du burde gøre det. - Det skal jeg nok.
Så banker Glenn O'Brien på døren i en af de frakker, Joseph plejede at gå med.
Med pelskrave, beigefarvet, med bælte.
Han kommer ind, tager den ikke af og siger:
"Jeg skal jamme med Bruce." "Kom nu! Kan du jamme?", siger jeg.
"Du spiller jo ikke et instrument."
Han siger: "Vi lytter til plader og siger, hvad vi vil gøre."
"I burde have Topaz Caucasian i jeres band," siger jeg.
- Hun spiller heller ikke noget. - Hun spiller trompet.
Men hun findes ikke. Hun er opdigtet.
Hun er en kvinde, Pat Costello fandt på,
Hun er med i Wartoke Music Publicity Group.
De promoverer Stevie Wonder. De tog mig med på turné med Rod Stewart.
Og de nævner det navn nogle gange, Topaz Caucasian.
Hun var vist til Miami Pop Festival.
Newport Festival, hvor hun dukkede op med Miles Davis,
og det skrev de i avisen.
Hun er åbenbart en rødhåret mulat, som er 1,83 høj.
Hun var faktisk i alle aviserne.
Jeg har mødt folk, som sværger, at de har set hende.
Hvordan vidste du, at hun var opdigtet?
- Fordi jeg var der, da hun blev opdigtet. - Vidste Glenn O'Brien, hun var opdigtet?
Jeg fortalte ham, at hun var opdigtet, og sagde, det ville være perfekt,
hvis I sagde, at I havde tænkt på hende, og han sagde "ja".
Han kendte til hende. Han sagde, at hvis nogen turde sige, at de var hende,
så ville de blive hørt og kunne lave en plade. I hvert fald en demo.
For folk sagde: "Hvem er hun?" Lidt som om de gør det rigtigt.
Jeg tror, at de begynder at samle på musikere.
Det gjorde Suzi Quatro vist.
Hvad sker der nu?
Glenn er der. Han bliver i ti minutter, og så går han.
Så er det kun Vince og mig. Jeg siger: "Jeg må tilbage til arbejdet."
Glenn siger, at han tager hjem.
Jeg nævnte din bog under det her,
og de siger: "Patrick siger, det ville være fedt med en sofa."
Og jeg siger: "Det ville virkelig ændre mit liv."
Vi taler om det under middagen, om kyssemulighederne,
og hvor svært det bliver. I hans lejlighed er der en seng og lige stole.
Så de skal enten gå ind i soveværelset og se tv,
eller hvis de lægger sig på sengen... Han har den i stuen.
Han har en masse aviser og breve, som han skal flytte.
- Sofaen er en mellemting. - Man kan gøre det der og sove på den.
- Strække sig ud og læse på sofaen. - En skøn ting.
Og en dag bliver den din.
Vincent går, og jeg går tilbage til mørkekammeret.
Er det her omkring klokken ti?
Deromkring. Jeg holder ikke øje med uret.
Og jeg tænker på at lave restaurantforstørrelserne.
Restaurantarbejdet, jeg lavede. Interiøret i restauranten.
Jeg hader at kopiere det. Der er 14 forskellige kopier.
Og kontaktkopierne af Ginsberg hænger allerede til tørre.
Hvad er din reaktion på det?
Der er meget lidt der. Der er ingen kontaktkopi.
Så tager jeg restaurantbillederne.
Da jeg ser på dem, er jeg helt udmattet.
Jeg vil bare i seng igen, men når jeg begynder at arbejde, vågner jeg.
Spiste du frokost?
- Leverpølsesandwichen. - Du er vist underernæret.
- Får du nok grøntsager? - Nogle gange. Jeg fik ikke andet i går.
- Det er ikke nok til en voksen mand. - Sikkert ikke.
- Derfor er du træt. - Så træt er jeg ikke.
Nogle ting gør mig træt, som Allen Ginsberg.
Så jeg laver forstørrelsen... af restauranten.
Efter jeg har lavet et halvt dusin,
indser jeg, det er et godt stykke arbejde. Det ser ret professionelt ud.
Jeg tog en masse billeder af en restaurant
og et portræt af ejeren for 450 dollars. Det er en god pris.
Jeg troede, det var for meget. Jeg var der kun et par timer og tog billeder.
Og det ligner virkelig stedet.
Så ringer Fran, og jeg siger: "Jeg arbejder."
Hun siger: "Okay, fortsæt arbejdet, vi tales ved i morgen. Farvel."
Jeg gør restaurantbillederne færdige og vasker dem.
De må ikke ligge natten over, for polycontrast-papiret
begynder at løsne sig i kanten.
Det skal se præsentabelt og fint ud, så jeg kan få mine penge.
Så jeg vasker dem, og varmen er slukket.
Den blev slukket kl. 19.30, da Vince tog et bad. Det begynder at blive koldt.
Sker det hver aften?
Det er meget mærkeligt. Dagen før var den tændt hele natten.
Jeg havde det så varmt.
Den var tændt til klokken syv og slukket til klokken to.
Det er automatisk. Det er virkelig underligt.
Det er okay at lade kopierne lufttørre,
for hvis det er koldt, kan jeg lade dem stå natten over,
så de tørrer langsommere og bliver glattere.
Så kom jeg i tanke om, at jeg skal hen til Tina i morgen
og have Janet Flanner-billederne med. Hun vil købe to i bytte for fotoshoots.
Så jeg vælger to, der matcher,
og det går op for mig, at kopien, jeg fik lavet, den, du har,
faktisk var meget bedre, og det havde jeg ikke set før.
Felicity sagde: "Jeg vil have kopien i dag. De folk er her til fest."
Jeg havde travlt hele morgenen og kom hjem ved tretiden, så jeg sagde:
"Jeg kan gøre det på en time for 50 dollar." Jeg kan lige så godt lave Tinas.
Jeg troede, de var gode, men så indså jeg, at for at gøre det godt
skal jeg have tid til at se på det. Virkelig se, hvad jeg laver.
Nogle gange står jeg bare og stirrer på det. Det er behageligt.
Det tager virkelig tid at lære det at kende.
Det lyder næsten fjollet.
Nå, jeg havde ikke indset, at de var ordinære kopier.
De var gode, men ordinære.
De havde nogle rigtig sære kontraster.
Så jeg signerede dem.
Min kuglepen var dårlig, så P'et i Peter så forfærdeligt ud.
Når man sætter kuglepen og tusch på forsiden af en kopi,
ser det bare ynkeligt ud. Jeg tænkte:
"Det må ikke stå for tæt på E-T-E-R, men jeg kan holde det i samme skala
og give det lidt bid, så det bliver en del af billedet."
Men pennen ville ikke skrive tydeligt. Den ville gå langsomt.
Så jeg signerede dem og tænkte: "Nåh."
Forresten, først fjernede jeg to pletter. Jeg havde plettet kopien.
Så gennemgik jeg mine billeder for at finde billedet af Frank Limas datter
til Tina, som kan lide det.
Jeg vidste ikke, om jeg havde trykt det, men jeg vidste, at jeg havde et monteret
så jeg fandt det, der var monteret.
Det var ved at løsne sig fra kartonen. Limen havde løsnet sig,
så jeg tænkte, jeg ville smøre den på igen og se, om den sad fast.
Jeg gik ind og hentede strygejernet. Klokken var 14.30.
Jeg tog et stykke papir, pressede det ned
og fik det tilbage på monteringen.
Jeg tænkte: "Kanterne er lidt skæve, men det er jo originalbilledet."
Det var stadig fint, men kanterne var lidt...
Jeg plejer at kunne lide, at ting er meget pæne.
På en måde var det sjovt, at jeg overhovedet tænkte sådan.
Det her er originalen.
- Har du aldrig tænkt sådan? - Er det mon godt eller ej?
- Det er ikke skidt. - Det er som at blive viklet ind...
Du ville ikke blive viklet for meget ind.
Hvad angår udseendet, vil jeg have, at det er pænt.
Der er noget ved det, der generer mig.
Så jeg trak strygejernet ud.
Og jeg bemærkede nogle pletter.
Der var en plet, som jeg var overrasket over at se på kopien.
Den var som et hårmærke.
Før jeg dygtig til retouchering. Nu ser jeg ikke så godt mere.
- Tæt på. Er det nær- eller langsynet? - Langsynet.
- Jeg må se sådan på ting. - Samme her.
Jeg elskede at retouchere og plejede at se små pletter.
Med en pensel lavede jeg små farveprikker på dem.
Jeg kunne gøre det i timevis.
Det var tilfredsstillende, og jeg var god til det.
Nu er det fysisk ubehageligt.
Ikke at det gør ondt.
Det føles forkert. Jeg kan ikke se det, at behaget er væk.
- Når du får briller... - Ja, jeg skal have briller.
- Skal du bruge dem til at se på afstand? - Nej. Kun tæt på.
Første gang jeg opdagede, at jeg var ved at blive langsynet,
var da Maurice Hogenboom, en dygtig hollandsk fotograf,
kom hjem til mig.
Jeg tog hjem til Phoebe,
og han viste mig et billede af sig selv. Rigtig flot.
Han tog billedet frem og sagde: "Se det her!"
Han satte det cirka 30 cm fra mit ansigt.
Altså, ikke for tæt på.
Jeg måtte træde et skridt tilbage. Irriterende.
Jeg måtte tage det i hånden, putte det derover og sige: "Nå."
Da indså jeg, at det var underligt. Jeg plejede at kunne se ting tæt på.
Troede du, vi var skånet for den slags?
- Det har jeg aldrig tænkt over. - Jeg troede aldrig, det ville ske.
Jo, jeg følte, at ingen af de der aldersrelaterede...
Gigt, bursitis, gigt...
- Søde... - Ej, jeg har bursitis!
Det var sidste gang, jeg så Maurice Hogenboom.
- Han vil ikke vide af dig. Gamle mænd. - Nej, han tog til Brasilien.
Han tog fotos og trådte et skridt tilbage ud over en klippe.
Der var hundredvis af meter ned.
Den slags sker, når man tager et skridt tilbage.
Det hele hænger sammen.
- Så du retoucherede. - Nemlig.
Så tog jeg en kuvert og pap frem.
Jeg havde ikke noget pap. Ikke noget, jeg ville bruge.
Så jeg tog et monteret billede, fordi jeg manglede pap.
Jeg stillede det ved døren, så jeg ikke glemte det.
Kontaktkopierne, som jeg tørrede i el-tørreren, var allerede tørre.
Jeg kiggede igennem dem med mit forstørrelsesglas,
så jeg kunne se ansigtet ordentligt. De var ikke gode.
- Var de gode nok til Times? - Sikkert. Men han gav intet.
Nej, det var bare, at det ikke klikkede mellem os.
Han var så fjendtlig.
- Det påvirkede mig på en måde. - Han gjorde det bestemt svært.
Men hvis han havde været tiltrukket af mig...
Mænd tager ofte helt forskellige billeder af hinanden i forhold til kvinder.
Jeg har set billeder af mænd, som kvinder har taget.
De er nogle gange så charmerende og indbydende.
Nogle af Shaylas billeder af mænd er vidunderlige og rørende.
Der står en smuk kvinde ude på gaden,
og hun retter sit kamera mod en bygningsarbejder.
Jeg har mistet tråden. Hvor kom jeg til?
- Du kiggede på Ginsberg-billedet. - Ja.
Det havde ikke meget. Jeg hadede det ved første øjekast.
Ved andet øjekast tænkte jeg: "Muligvis. Det er ikke uinteressant."
Men på min snobbede måde tænkte jeg, at det ville være godt at have Ginsberg
og Burroughs i en bog, min bog.
Som Susan sagde, kun til sine venner.
Jeg tænkte: "Ville Susan Sontag skrive en introduktion til min bog?"
Eller Vince Aletti? Frank kunne skrive noget sjovt."
Forlæggeren vil nok have noget at sige om det.
Hun hjælper nok med at sælge bøger.
Ville du ikke hellere købe en fotobog, hvis...?
Det ville sælge bedre end Vince Aletti.
Jeg vil gerne tjene på den og se den blive populær.
Jeg har altid haft et stjernekompleks.
Jeg ville være en slags stjerne eller stjerne.
Jeg vil gerne have, at mit værk hæver sig over det.
At det kan tale for sig selv uden en eneste stjerne i det.
Det kunne det jo.
Jeg synes, det med stjernerne er meget overflødigt.
Men... De er ikke almindelige stjerner.
For mig var de showets stjerner. Det er noget andet.
- De er meget tilgængelige. - Ligesom Joan Crawford.
Det er det samme.
Ligesom Joan Crawford. Ville du ikke gerne se hende?
- Hun interesserer mig ikke så meget. - Hvis hun stod på hjørnet.
Jeg er ret blasert, hvad angår stjerner.
- Hvad med en aften med Joan Crawford? - Den ville nok blive kedelig.
Du har nok ret. Jeg er stadig meget nysgerrig.
Jeg vil hellere møde Bette Davis.
Der er andre mennesker. Jeg valgte kun Joan Crawford, fordi...
Vince viste mig en bog, og på omslaget var der en scene fra...
Det var King Kong i New York, en eller anden film.
New York er oversvømmet, og man kan se bølgerne rulle ned ad gaderne.
Crawford var på Herald Square.
Hvor kom jeg til?
Jeg lagde dem i konvolutten ved døren.
Så ser jeg på Ginsberg-billederne, og jeg kan ikke lide dem.
Men jeg tænkte: "Et eller to af dem er ikke så dårlige."
"Hvis jeg virkelig..." Kopiering er utroligt...
Kopiering kan til tider...
- Fremhæve ting? - Ja.
Selv ansigtets karakter.
På en kopi kan en person se helt anderledes ud.
Det er som at tilføje noget eller... tvinge noget til at ske.
Det er interessant.
Så begyndte jeg at skrive mine sidste noter ned.
Og jeg sagde: "Jeg går i seng."
Men så stod jeg op.
Da jeg havde gjort det, gik jeg ind til cembaloet.
Og gennemgik det stykke Bach, jeg kender.
Jeg begik et par fejl, men...
Jeg spiller det om, til jeg gør det rigtigt. Det lyder godt.
Så slukker jeg lyset. Først stiller jeg uret og børster tænder.
Du har ikke spist siden aftensmaden. Jeg havde spist seks ting på det tidspunkt.
Jeg følte mig faktisk oppustet.
Jeg ved ikke, om jeg var anspændt.
Hvorfor føler man sig oppustet? Hvad er det tegn på?
Jeg spiste ikke meget, men det føltes, som om maden var i maven i timevis.
Sikkert skodmad. Din mave er skrumpet.
- Det er problemet. - Nej, den stikker ud.
Den er blevet så lille, fordi du ikke spiser,
at en smule mad kan få den til at stikke ud.
Efter halvanden leverpølsesandwich stak maven faktisk ud.
Det skyldes nok, at jeg ryger og er anspændt.
Du bruger meget energi på rygning, som kunne bruges på andre ting.
Det er ikke godt. Det ved jeg.
Det gør mig ked af det. Det gør det virkelig.
Jeg ville ønske, jeg kunne stoppe. Jeg har det ikke godt.
Jeg har rygertømmermænd dagen lang.
Og så cembaloet.
Jeg børster tænder.
Jeg sætter uret til ti om morgenen, og så går jeg i seng.
Jeg falder i søvn næsten med det samme.
Og så efter et par minutter...
...vågner jeg, fordi luderne står på gaden udenfor.
De snakker sammen.
De taler så højt, at jeg kan høre alt, selv med lukkede vinduer.
- Hvad taler de om? Om deres arbejde? - Ja.
- Arbejdssnak? - Ja.
Holder de dig vågen lidt?
Nej. Jeg stod op.
Jeg kiggede ud af vinduet.
Jeg kiggede på dem for at se, hvordan de så ud.
En af dem lagde makeup i mørket.
I et bilspejl.
Et sidespejl.
Det var faktisk ikke en bil, men den blå varevogn,
der kommer fra narkoanstalten nede ad gaden.
De har en blå varevogn med tonede ruder.
Den har et lille rektangulært spejl.
Og så gik jeg i seng igen og faldt i søvn.
Tekst: Theiss Munch www.junefirst.tv
Baseret på bogen "Peter Hojars Dag" af Linda Rosenkrantz