Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Selvä, hiljaisuus.
Ääni.
Ensimmäinen kohtaus ja otto.
Valmista.
19. joulukuuta 1974 Linda Rosenkrantz taltioi -
haastattelun valokuvaaja Peter Hujarin kanssa.
Linda pyysi Hujaria kuvailemaan edellisen illan tapahtumat.
Hän sai idean teoksesta, jossa hän kävisi keskusteluja -
taiteilijaystäviensä kanssa heidän arkielämästään.
Teos ei toteutunut. Alkuperäinen ääninauha katosi,
mutta vuonna 2019 New Yorkin Morgan Libraryn Hujar-arkistosta -
löytyi litterointi vuoden 1974 haastattelusta.
Puhelin taisi herättää minut. - Eikö herätyskello soinut?
Taisin nukkua sen läpi. Asetin sen puoli yhdeksäksi.
Yhdeksältä oli tapaaminen Ellen Jacqueline de Mornayn kanssa
Hän yöpyi hotelli Chelseassa.
Hän ei puhunut englantia kovin hyvin.
Hän halusi kuvia Lauren Huttonista.
Kello oli yhdeksän, kun puhelin soi. Se oli Jacqueline.
"Voinko tulla 20 minuutin päästä?" "Kyllä", sanoin. Sitten nousin ylös.
Panin veden kiehumaan. Sitten puhelin soi uudelleen.
Se oli Susan Sontag. "Oletko hereillä?", hän kysyi.
Hän kuuli radion ja sanoi "Haluan nähdä näyttelysi tänään."
Hän sanoi uskovansa, ettei näyttely voisi olla huono.
Hän lähtisi seuraavana päivänä Pariisiin, eikä ehtisi nähdä sitä.
Sanoin, että gallerian tyyppi oli kysynyt, tunsinko Max Kozlovin tai Susan Sontagin.
Miksi?
Se, mitä sanoin, oli valhe.
Kerron toisen version. Se oli pieni mutta paljastava muutos.
Hän ei siis maininnut Sontagia?
Ei, yritin kai tehdä vaikutuksen eri nimillä.
Kuten...
Hän soitti kysyäkseen,
tunnenko Max Kozlovin. "Tiedän, kuka hän on", sanoin.
"Tiedätkö, miten häneen saa yhteyden?" "En", vastasin.
Hän otti kuvia valokuvalehteen.
Hän halusi jonkun kirjoittavan esittelytekstin.
"En tunne Max Kozlovia. Mikset kysy Susan Sontagilta?", sanoin.
"Tunnetko hänet?", hän kysyi. "Kyllä", sanoin.
Niin siinä kävi.
En halunnut kertoa tuota Susanille.
"Kirjoitan vain pakon edessä tai ystäville", Sontag sanoi.
Etkö ole ystävä? - Kyse oli lehdestä. Hän oli ystävällinen.
"Tämä oli tiedoksesi", sanoin. "Jos menet tänään galleriaan -
ja se tyyppi saapuu, en soittanut sinulle."
"Hyvä, ettet soittanut", hän sanoi. "Iso pusu", hän lisäsi.
Siinä lauseessa ei ollut alkua.
Joskus hän on kutsunut minua "kullaksi".
"Iso pusu." Sitten tauko ja "kulta".
"Heippa."
Sitten hain kahvini ja istuin pöytäni ääreen.
Alle 20 minuutin päästä oveen koputetaan. Se on Ellen tyttö.
Jostakin syystä olen elätellyt kuvitelmaa, että hän viettelisi minut.
Oletko tavannut hänet? - En, mutta hän tulisi sisään...
Kuin ranskalaisessa elokuvassa. Hän seisoisi keskellä lattiaa.
Hyvin säädyttömänä. Ja hän yrittäisi avata nappini.
Se oli yksi kuvitelmistani.
Ajattelin, että se olisi hienoa heti aamutuimaan. Periranskalaista.
Hän astui sisään. Lyhyt nainen.
Hänellä oli pitkä viitta.
Ranskalaista tyyliä. Ei teennäistä, mutta melkein.
Hän tuli sisään ja sanoi "Hei, olen Jacqueline."
"Hei, tule sisään", sanoin.
"Asutko täällä?", hän kysyi.
"Onko tämä yksiösi? Tosi kiva!"
Jostakin syystä hän piti siitä.
Joskus ihmiset kysyvät, olenko vasta muuttanut.
"Siitä tulee hyvä, kunhan teet remontin."
Haluatko juotavaa? - En. Sanon, että se on remontoitu.
"Tässä ovat Lauren Huttonin kuvat", sanoin.
"Ne ovat upeita, toisin kuin Avedonilla", hän vastasi.
Lauren Hutton on kaunis, mutta hän näyttää pojalta -
farkuissaan ja lenkkareissaan.
"Paljonko he maksavat?", kysyin.
"En tiedä", hän vastasi.
Juttu olisi neljäsivuinen. Hän ei tiennyt, ottaisiko lehti yhden vai neljä kuvaa.
Kysyin, paljonko hän veloittaa sivusta. Hän ei tiennyt.
Aloin jo epäillä häntä. Oliko hän Lauren Huttonin fani,
joka yritti huijata kuvia hänestä?
Onko hän muka toimittaja?
Voin kyllä antaa kuviani, mutta haluan rahaa. Neljä sivua.
Summa voi olla suuri. Hänen pitäisi tietää, kuinka suuri.
Etenkin toimittajana, koska hänet lähetettiin kuvien vuoksi.
Yritän kovasti olla liikemies. Ainakin jossakin määrin.
Sinulla on oikeus tietää, ennen kuin annat kuvasi.
Minulla oli tapana mennä toiseen ääripäähän.
Annoin heille kuvat, enkä puhunut mitään rahasta.
Toivoin saavani shekin. Mutta kysyin asiaa, eikä hän tiennyt.
Hän sanoi palaavansa 7. tammikuuta ja soittavansa minulle.
Minne hän oli menossa? - Takaisin Ranskaan.
Susanin lennollako? - En tiedä. Samalla lennolla.
Sitten hän otti kuvat. "Okei", sanoin. Hänkin sanoi niin.
"Anna minun kirjoittaa nimesi", sanoin.
Kirjoitin nimen D,E ja iso M.
"Pieni M", hän sanoi.
Panin kuvat kirjekuoreen, hyvästelimme ja hän lähti.
Eikä hänestä enää kuultu.
Hän oli paikalla yhtä kauan kuin tämän tarinan kertominen kesti.
Join kahvia ja yritin selvittää, paljonko ihmiset olivat minulle velkaa.
Se alkoi olla hämärän peitossa.
Tein yhteenvedon varmoista summista, jotka tiedän saavani.
300 ravintolatyöstä, josta saan ilmeisesti 450.
Yhteen sarakkeeseen kirjoitin "300, varmasti".
Toiseen kirjoitin "450".
Toiveikasta. - Se on hyvin todennäköistä.
Varma summa oli 825.
Ilman Village Voicen juttua. Se voi yhä toteutua.
Se julkaistaan ensi viikolla. - Se on siis varmaa.
Viikko tästä päivästä. - Seuraava numero.
Kuinka suuri osa nauhasta on nauhoitettu? - Kolmasosa.
Pitäisikö minun kertoa enemmän vai vähemmän?
Näin on hyvä.
Selvä. Oliko se pitkäveteistä? - Ei minulle.
Sitten Bob Mony soitti.
Hän on indeksoija sekä pianisti ja cembalon soittaja.
Hän on taitava. Hän soittaa kuusi tuntia päivässä.
Hän kysyi, tunnenko Lilyn. - Kenet?
Lilyn, joka tunnettiin Clydine Malleckina. - Aivan.
Paul antoi hänelle sen nimen.
Paulko? Luulin, että joku suuri mestari teki sen.
Ei ollut suurta mestaria.
Kävin siellä homomiesten viikonloppuna.
Se on kuin nykyuskonto. - Näitkö sen mainoksen?
Ruumiit olivat toistensa päällä. - Sisustussuunnittelun näkökulmasta.
Tyylikästä. Hienot ruskeat matot. Ei, vihreät matot ja ruskeat seinät.
Isot säkkituolit.
Design-huonekaluja.
Hienoja pöytiä. Varsin ylellistä.
Ei lainkaan vaatimatonta.
Mitä? - Mautonta.
Se voi vaikuttaa mauttomalta, mutta se on ylellistä, koska heillä on rahaa.
Raha on kaiken keskiössä. Olemme moderneja.
Joka tapauksessa...
Hän halusi Lilyn numeron, koska Lily lähtee Roomaan tapaamaan Paulia.
Hän halusi mennä Paulin luokse. Bob Mony on Paulin naapuri.
New Yorkissako? - Hänen asuntonsa on täällä.
Alan Lloyd asuu Bob Monya vastapäätä. - Tiesin, että Alan oli siellä.
Alanilla on avaimet Paulille. En tiedä, missä Alan oli.
Bob Mony luuli, että Alan oli Phoebe-tätinsä luona.
Nimi kuulostaa tutulta. Kerroinko, mikä siinä on outoa?
Jos Linda Lloyd saisi tyttären, hänen nimensä olisi Phoebe Lloyd.
Joka tapauksessa...
Annoin hänelle Lilyn kotinumeron ja Arrican numeron.
"Mitä kuuluu? Nähdään. Heippa."
Aioin mennä takaisin nukkumaan.
Mitä kello on? - Noin 10.15.
Halusin päästä eroon siitä tytöstä ja nukkua kello 10.30 asti.
Sitten Ed Baynard soitti. - Menitkö nukkumaan?
En, olin juuri aikeissa mennä.
Kello 10.15 Ed Baynard soitti ja kysyi onko minulla kiire.
"On", vastasin.
"Soita myöhemmin", hän sanoi.
"Minulla on hetki aikaa", sanoin. "Soita myöhemmin", hän vastasi.
"Nyt on paras hetki", sanoin. "Emme ymmärrä toisiamme", Ed vastasi.
"Nyt on kiire, mutta myöhemmin on vielä kiireisempää", sanoin.
"Oletko pimiössä?", hän kysyi. "Olen", vastasin.
Niinkö? Nyt ymmärrän. Kun soitan, sanot aina...
En jaksa puhua Ed Baynardin kanssa.
En voi lopettaa puhelua. Ed on takertuja. Hän on mestari siinä.
Eikä hän kuuntele. Hän on täysin järjiltään.
Jos tämä julkaistaan, mainitkaa hänen nimensä.
Miten niin "jos"? Kun.
Tarkoitan tätä kohtaa. Haluan, että käytät oikeita nimiä.
"Minulla on kolme asiaa", hän sanoi.
Onko hänellä aina lista? - Ei, hän yritti puhua lyhyesti.
"Fred McDarrah arvostelee gallerian. Minä en arvostele näyttelyäsi."
Fred siis tekisi sen hänen puolestaan? - Niin.
"On parempi, että hän arvostelee gallerian", hän sanoi.
"Harmillista", sanoin. "Ed Baynardin piti arvostella näyttely,
mainitsematta Christopher Makosia," mikä oli hienoa.
Mutta hän tekee päätökset.
Kerroinko, että minulle tarjottiin toista tammikuussa?
Hän soitti. "Voitko järjestää näyttelyn?" "En", vastasin.
En halua mitään näyttelyä.
Sinun on päätettävä. Katsele ympärillesi. - Mitä galleriaan tulee...
Jos pidän näyttelyn, haluan esitellä kuvakokoelman.
Minusta kokoelma oli yhtenäinen.
Se on parasta, mitä olen tehnyt. Ei yhtään huonoa kuvaa.
Kunnioitettava kokoelma. Olin ärsyyntynyt, mutta...
Siistiä.
Mitä muuta olisin voinut sanoa?
"Lopetan The Voicessa", hän sanoi. - Miksi?
Koska Ed kirjoitti artikkelin Lilosta ja hänen kuvistaan,
mutta he halusivat julkaista sen Allie Andersonin nimissä.
Hän edusti The Centrefoldia. Piirit olivat liian pienet.
"Piiri pieni pyörii", hän sanoi. - Aika terävää.
Ei sillä ole väliä. Nimen puuttuminen on merkityksetöntä.
Kolmantena hänen listallaan oli joulupäivä.
"Mitä aiot tehdä?", hän kysyi. "En tiedä vielä", vastasin.
"Täällä on yksi juttu. Paikalla on vain ihmisiä", hän sanoi.
"Vai niin", vastasin. - Ei hanhia tai ankkoja?
"Bill Elliot ja Lilo", hän sanoi. - Samat pienet piirit.
Hän tarkoitti "oikeita tyyppejä". - Niin se on.
"Minun pitää palata pimiöön", sanoin.
Sitten menin sänkyyn.
Vaatteet päällä. Olin pedannut sängyn aiemmin.
Jacqueline de Mornayn vuoksi. Halusin sen näyttävän siistiltä.
Sujahdin vaatteet päällä peiton alle.
Nukahdatko noin helposti?
Kyllä, olin väsynyt. - Selvästi.
Asetin herätysajaksi 11.30 ja nukahdin.
Melkoinen elämä.
Pysyin sängyssä kello 11.45 asti. Sitten pukeuduin.
Luulin, että riisuuduit.
Taisin tehdä niin. Valehtelin.
Panit varmaankin kengät jalkaan. - Taisin tehdä niin.
Menin keittämään toisen kupin kahvia.
Otin kaksi siivua paahtoleipää, vadelmahillolla.
Ajattelin, että soitan Allen Ginsbergille tasan kello 12.
Koska yleensä hän meditoi.
Piti soittaa iltayhdentoista jälkeen tai aamulla kello 12.
Kello oli tasan 12, kun soitin. Linja oli varattu.
Puin punaisen takkini ja menin alakertaan ostamaan tupakkaa.
Annoin hänelle 10 dollarin setelin ja yhden sentin.
Tupakat maksoivat 56 senttiä.
Niinkö? - Palasin takaisin yläkertaan.
Soitin Allen Ginsbergille. Linja oli yhä varattu.
Noin kello 12.20 puhelu yhdistyi.
Kuulin miehen vastaavan.
Kysyin, oliko Allen Ginsberg paikalla.
"Kuka soittaa?", hän kysyi.
"Peter Hujar. Minun pitäisi kuvata Allen Ginsbergiä The Timesiin."
Miesääni huutaa "Peter Hujar Timesista, Allen!"
Allen tuli puhelimeen ja tervehti. "Hei", sanoin.
"Kuka siellä?", hän kysyi.
"Peter Hujar." En puhunut Timesista. Hän tiesi jo sen.
"Minun pitäisi kuvata sinut."
"Selvä", hän sanoi.
"Sopiiko tänään?", kysyin.
"Sopii, tänään", hän vastasi.
"Milloin?", kysyin. "Tänään iltapäivällä."
"Tunnin päästä?", ehdotin. "Selvä."
"Tai 45 minuutin päästä. Minun pitää vain syödä jotain."
Sanoin jotain muotokuvasta.
Hän sanoi, että on tyypillistä, että he haluavat muotokuvan.
Hän ei kutsunut niitä vanhanaikaisiksi, mutta sanoi jotain, mikä...
"Ottavatko he yhä muotokuvia?"
Sävy oli hyvin epämiellyttävä.
"Kyllä", sanoin. "Sano, ettemme voi tehdä sitä", hän sanoi.
"Ei murehdita sitä. Teemme voitavamme", vastasin.
"Sinun ei tarvitse tehdä mitään, mitä et halua. Kunhan otamme kuvan."
"Ei, soita The Timesiin", hän sanoi.
Taisin olla aika tyly. "Tämä on outoa. Miksi olet huolissasi?"
"Teemme, mitä haluat. Kaikki on hyvin." "Haluan tehdä sen selväksi", hän sanoi.
"Ei sillä ole väliä. He haluavat vain kuvan", vastasin.
"Meidän ei ole pakko ottaa muotokuvaa. Nähdään tunnin päästä."
Asuuko hän yhä Lower East Sidessa? - Kyllä.
Hän antoi osoitteen. 10th Street, C:n ja D:n välissä.
Hän kysyi, tiedänkö paikan. "Kyllä, asun siellä", sanon.
"Missä?", hän kysyi. "2nd Avenue ja 12th Street", vastasin.
Kuulostaa Upper East Sidelta. - "Tyyppi on hienostoalueelta."
Kokosin kuvaustarvikkeeni.
Minun piti päättää, minkä takin ottaisin Lower East Sidelle.
Ajattelin, että otan pitkän takin. En muista sen nimeä.
Lähdin sen kanssa. Sitten päätinkin, että se oli virhe.
En tunne alueen tyyliä, mutta se ei sopinut Lower East Sidelle,
Allen Ginsberg -tapaamiseen.
Se oli jotenkin boheemi. Punainen hiihtotakki oli tyylikkäämpi valinta.
Hyvä valinta. - Se sopii paremmin Lower East Sidelle.
Ennen lähtöäni kastelin kasvit.
En ole varma, milloin hän soitti minulle. - Kuka?
Allen Ginsberg. Mutta puhuin hänen kanssaan.
Se tunti, kun valmistauduin...
En muista tarkkaa aikaa, mutta kastelin kasvit ennen lähtöäni.
Onko sinulla kastelukannu?
Ei, vaan kahvipannu.
Täytän sen ammeessa. Paine on paljon suurempi.
Sitten kävelin Allen Ginsbergin luo.
2nd Avenueta pitkin 10th Streetille.
Fred ja Simona Tutenin sekä sen kirjallisuuskriitikon ohi.
John Grueninko? - Niin.
Ginsberg on kaksi korttelia kauempana. Alue näyttää rähjäiseltä.
Puertoricolaisella oli käsissään keltaista maalia.
Nenässä oli paksu raita. Kuin hän olisi suihkuttanut sen -
kellertävällä spraymaalilla.
Hänen paitansa ja kätensä olivat...
Kasvoissa väri oli vaaleampi. Maali oli levinnyt.
Iho hehkui, mutta kun hän pyyhki nenänsä, siihen tuli raita.
Seisoiko hän kadulla?
Hän tuli ulos rakennuksesta ja katsoi minua ikävästi.
"Hän näkee sen. Ulkopuolinen", ajattelin.
Tunsin itseni hienohelmaksi. Naapurusto on pelottava.
Ränsistynyttä ja harmaata. - Kuin Bronx, jossa Pauline-tätini asuu.
En tunne pelkoa, mutta on epämukavaa käydä siellä.
Menin hänen rakennukseensa, asunto 4C. Koputin oveen kolme kertaa.
Käskikö hän tehdä niin? - Ei, minä vain tein niin.
Peter Orlovsky avasi oven baretti päässään.
Hiukset oli kammattu taakse.
Hän on 45-vuotias. Kuin vanha puolalainen mies.
En tiedä, oliko hänellä aiemmin sellaisia karvaisia luomia,
joita vanhuksilla on kasvoissaan? Hänellä on kaksi sellaista poskessaan.
Ja hän on...
Hän on painavampi. Kyse ei ole lihavuudesta.
Hän vanhenee. - Parrassa on paljon harmaata.
"Allen on puhelimessa. Istu alas", hän sanoi.
En tiedä, mitä odotin,
mutta se oli rähjäinen kerrostalo.
Vuokrahuonekaluja ja linoleumilattiat.
Intialaisia juttuja.
Patja lattialla. Bob Dylan -juliste seinällä.
The Rolling Stones.
Kitaroita lojumassa ympäriinsä.
Siellä oli tyttö, jolla oli vahva newyorkilainen aksentti. Hän oli noin 22.
Istuskeliko hän vain?
He kirjoittivat osoitteita joulukortteihin. He palasivat siihen.
Auttoiko hän heitä?
Allen oli puhelimessa. Oletat jotain, mitä emme tiedä.
En tiedä, asuiko hän heidän kanssaan. Heillä oli jonkinlainen suhde.
Minusta tuntui, että Allen asuu useimmiten maaseudulla.
Peter eli siellä tyttöystävänsä kanssa. Se oli arvaukseni.
Hän puhui puhelimessa Ellsbergistä.
Mitä hän sanoi? - Minua ei oikeastaan kiinnostanut.
Olisin voinut kuunnella, mutten ollut kiinnostunut.
Sitten hän katkaisi puhelun. "Haluatko teetä?", hän sanoi.
"Lähdetään nyt", hän totesi, ennen kuin ehdin sanoa mitään.
"Ottaisin mielelläni kupillisen", sanoin. En halunnut mennä ulos.
Joimme kupillisen kahvia. Hibiscus soitti.
"Hei, Hibiscus!", hän sanoi.
Kun hän lopetti puhelun, hän oli kylmä ja epäluuloinen.
Onko hänellä iso parta?
On, kuin intialaisella. Se on näin leveä. Ja hän on kalju.
Ohuet metallikehykset. Aiemmin kehykset olivat tummat.
Minulla on hieno kuva hänestä. Gregory antoi sen.
Haluaisin nähdä sen.
"Miten Hibiscus voi?", kysyin. Hän kysyi asiaa...
Tunnetko Hibiscuksen? - Kyllä.
"Näyttely? Missä? Milloin?"
"Miten rakkauselämäsi sujuu? Hyvä."
"Sama tyyppi? Heippa!"
Ja...
"Onko hänellä yhä sama poikaystävä?", kysyin.
"On", hän vastasi.
"Olin enkelinäytöksessä San Franciscossa", hän sanoi.
"Olin enkelinäytöksessä täällä", vastasin.
"Olin hanhiemo. Näytin Vivian Leigh'ltä."
Mutta hän ei vastannut.
Tuntui melkein siltä, ettei minua kuunneltu.
Sitten kävelimme ulos.
Menimme palaneeseen rakennukseen, jossa hänet oli ryöstetty.
Hän seisoi siinä ja osoitti ovea.
Onko hänellä intialainen kaftaani? - Ei. Levi's-farkut.
Hän sanoi, että hänellä on samat vaatteet kuin ryöstön aikaan.
"En usko, että sillä on väliä", sanoin.
Sitten hän puhui jostain, minkä olen unohtanut.
"Kuin italialaisesta sarjakuvasta", sanoin. Osoitin kädelläni suunnan.
Sana saattoi olla fumetti. Se oli samantyylinen.
"Haluatko näyttää tuolta New York Timesissa?"
"Haluan ihmisten näkevän", hän sanoi. Jotenkin hän yhdisti sen -
palaneisiin rakennuksiin, laudoitettuihin ikkunoihin -
ja rakennusten asukkaisiin. Näky oli masentava ja outo.
Hänen naapurustossaan.
Kokonaisia palaneita rakennuksia. Kuin ihmiset olisi hävitetty tulella.
Hän osoitti rakennusta. "Tuli Kupferberg asuu siellä", hän sanoi.
En tiennyt, mitä sanoa.
Olisi pitänyt sanoa, että olen kuvannut Tulin, mutten halunnut.
Tein sen silti. "Otin hänestä kuvan, kun hän oli The Fugsissa."
Sitten hän osoitti lihakauppaa.
"Tuossa oli Peace-Eye Bookstore. Ota minusta kuva.
Lähetän sen Ed Sandersille." Joten tein niin.
"Saatko kaiken palaneen kuvaan?", hän kysyi.
"Toki", sanoin. - Onko hän yhä epäilevä?
Ei ole. "Näyttää taiteelliselta", sanoin.
"Seisot palaneen teurastamon ikkunassa kädet puuskassa."
"Om!" - Juuri niin.
Hän vain jatkoi sitä.
Sitten menimme porttikäytävään, kadun toiselle puolelle.
Hän istui lootusasennossa ja näytti buddhalaiselta.
Käytävän keskellä. Hän alkoi messuta.
Ajattelin, etten voi keskeyttää Jumalaa. En voi pyytää häntä lopettamaan.
"Haluatko todella ottaa kuvan oviaukossa?"
Ja hän halusi. - Niin halusi.
Sitten tyttö ja Peter kävelivät ohi.
Hän vilkutti heille. "Tulkaa kuvaan", hän sanoi.
"Emme ole ottaneet yhteiskuvaa aikoihin."
Luulin, että heitä on kaksi, mutta tyttökin saapuu,
joten heitä on kolme. Ajattelin, että olisi mielenkiintoista -
ottaa kuva pitkästä liitosta.
Kun join kahviani, tämä tapahtui aiemmin,
tyttö sanoi "Sokeria ei ole." Sitten hän löysi sokeripalan,
koska hän sanoi, että hunaja on ällöä.
Pidän siitä. Se on hyvää.
Kuvat oli otettu. En tiennyt, mitä tehdä.
Yhdessä vaiheessa sanoin "Puhut minulle kuin New York Timesille."
Hän paasasi omistajista ja heidän öljyteollisuusyhteyksistään.
En piitannut siitä. Juttu on kuin saippuaoopperasta.
"Mutta teet heille töitä", hän sanoi. "Ensimmäistä kertaa", vastasin.
Yhtäkkiä asiat olivat paremmin.
Pyysin lupaa kuvata hänet hänen kotonaan.
Itseäni varten. Hän myöntyi. - Aioitteko ottaa ne siellä?
Kyllä.
Matkalla hänen luokseen kävimme vihannesliikkeessä Avenue C:llä.
Auto törmäsi pakettiauton perään.
Kävi ilmi, että pakettiautoon törmännyt mies ajoi väärään suuntaan.
Ajokortiton mies. Anastettu auto. Poliisi pidätti hänet.
Hän osti kolme persimonia.
"Oletko syönyt näitä?", hän kysyi. "Olen. En pidä suutuntumasta", sanoin.
"Suu on kamalan karhea."
"Aloin pitää niistä pari kuukautta sitten", hän sanoi.
Jotain C-vitamiinista tai jostain.
"Oletko nähnyt niiden kasvavan puissa?", kysyin.
"Ne pysyvät puussa, vaikka lehdet putoavat."
Hän ei kuunnellut.
"Anna minun mennä ylös."
"Mene istumaan tuonne", sanoin.
Hän istuu lootusasentoon ja aloittaa hyminän.
Pakonomaista hyminää.
Katse on tyhjä. Hän ei näe minua.
Hän keskittyy vain... - Om-todellisuuteen.
Sitten sanoin, etten pidä taustasta,
joten siirrän hänet toiselle seinälle.
"Mikset kuuntele minua?", sanoin.
"Katso minua." Sitten hän tekee niin,
mutta alkaakin sitten luetella, kuka oikeasti johtaa maatamme.
Kymmenen suurinta yritystä ja öljyteollisuus.
Tämän keskeyttää puhelu, jossa puhutaan William Burroughsista.
Ja minä ajattelin... - "Nyt on tilaisuuteni."
"Kerron tietoni", ja tein niin.
Mutta oli vaikeaa olla olematta...
Tuntui siltä, että minun piti todistaa pätevyyteni.
"Kuvaan hänet huomenna", sanoin. "Miksi ihmeessä?", hän kysyi.
Aivan kuin kaikki sanomani oli...
"Tapasimme lounaalla."
"Missä?", hän kysyi. "Felicity Masonin luona."
"Milloin?" "Kolme viikkoa sitten", vastasin.
Hyväksyikö hän sen? - Ei.
Kuulostaa kamalalta.
"Voit ottaa kiinnostavia kuvia Billistä", hän sanoi.
"Niinkö?", kysyin.
"Ime hänen munaansa", hän totesi.
"On parempi, jos tuon hänelle koulupojan", vastasin.
"Voit tehdä sen", hän sanoi.
"Burroughs pitää vaaleista koulupojista kravateissa."
Minusta se oli outoa. Ihan yhtäkkiä.
Että hän puhui munan imemisestä? - Niin.
Se ei sovi hänen hyminäimagoonsa.
Hänestä oli kutkuttavaa olla röyhkeä tai jotain.
Minusta tuntui, että hän yritti haastaa minut.
"Voit maata Billin kanssa", hän sanoi.
"En usko, että se on mahdotonta", sanoin.
"Ei hän ole ruma", eikä hän olekaan.
Hän oli hyvin ystävällinen. Hän näyttää mukavalta.
Pidän hänen kasvoistaan. - Ne eivät ole ällöttävät.
Hän on Allenin vastakohta.
Hän ikääntyy hyvin. Ginsbergistä tulee lihava juutalaisukko.
Hän on aina ollut ruma.
Unohdin, mitä muuta sanoimme.
Hän sanoi tulevansa käymään huomenna.
Hänellä on silloin enemmän aikaa.
Sinun luonasi? - Ei, Burroughsin luona. Kolmelta.
Kielsitkö häntä? - En.
Pohdin sitä, mutta sitten ajattelin, että se voisi olla mielenkiintoista.
Burroughs ja Ginsberg yhdessä.
Burroughs oli joka tapauksessa tulossa.
Sitten lähdin.
Olivatko ne ystävälliset hyvästit? - Kyllä.
Hän sanoi haluavansa nähdä kuvat.
Kertoakseen, mitä kuvaa piti käyttää.
Lopulta häntä ei kiinnostanut, valitsisinko muotokuvan.
Vakuutit hänet.
Hän sanoi olevansa vain ankara.
Hän yritti suojella itseään.
Sitten kävelin kotiin.
Mihin aikaan?
En tiedä. Oli vielä valoisaa.
Noin neljältä.
Mitä sitten?
Sitten otin maksamakkaran. - Rakastin sitä.
Onko se yhä halpaa? - Ei, se maksaa 89 senttiä.
Se on kallista.
Mutta olin nälkäinen. Halusin hemmotella itseäni.
Tein hyvän voileivän Pepperidge Farmin leivästä.
Vehnäleipää, mutta se on... - Idätettyä.
Otin jäljellä olevan Pep-upin. - Mikä se on?
Adelle Davisin juoma, jossa on hiivaa ja muuta.
Kun olin valmis, ja söin aika nopeasti,
menin pimiöön valmistautuakseni filmin kehittämiseen.
Puhelin soi. Se oli Steve Aisney.
Hän tykkää esittää kovista. Hän oli merijalkaväessä.
Hän on oikeasti kiltti, mutta hän on koominen hahmo.
"Hei! Minulla on kuuma olo tänä iltana."
"Runkkasin juuri." "Minulla on vieraita", sanoin.
Valehtelet koko ajan. - Totta. Se on uskomatonta.
Et edes tajua sitä. - Tajuan kyllä. En tiedä motiiviani.
Kunpa tekisin sitä useammin. Halusit tehdä töitä, et puhua hänelle.
Hän halusi, että tulen hänen luokseen.
"Selvä, soitellaan", sanoin.
Hän ei ole New Yorkista. - Ei.
Sitten menin pimiöön.
Kehitin kaksi filmirullaa.
Niitä on yhteensä kahdeksan.
Ginsbergin kuvat? - Ne ovat kehittymässä.
Sitten Linda soitti ja pyysi minua kirjoittamaan kaiken muistiin.
Etkö ole aiemmin kirjoittanut? Voi luoja.
"En tiedä, muistanko kaikkea", sanoin. - Muistathan sinä.
Aloin pohtia, etten oikeastaan tehnyt mitään.
Kuvasin Ginsbergiä. Ellen nainen tuli aamulla. Siinä kaikki.
Eikö olekin mielenkiintoista? - On, koska heti kun aloitin...
Se on kuin romaani. - Kaikki vain tuli ulos.
Kirjoitin kaiken ylös. Se vei aikaa.
Luulin, että se veisi minuutin. Kului 12 minuuttia.
Sitten menin pimiöön. Kehitin kahdeksan muuta filmirullaa.
Glenn O'Brien soitti.
Hän kysyi, olisinko kotona kello 20.30. "En tiedä", sanoin.
Olin melko varma, että olen, koska minun pitäisi tehdä töitä,
mutten oikeastaan halua. En halua avautua.
Sanoitko niin vai ajattelitko niin?
Ajattelin niin. En halua avautua juuri nyt.
Tiesin, että olen menossa töihin, ja jos sanon "kyllä, 20.30"...
Pitikö hänen soittaa kello 20.30? - Ei, hänen piti olla alueella.
Hän halusi tietää, voisinko antaa hänelle negatiivit.
Hän perusti rockbändin nimeltä Conelrad.
Hän ei osaa laulaa eikä soittaa. Kukaan heistä ei osaa.
Nikki, se anaalimaalari. - Luin hänestä tänään.
Hän teki jotain lauantaina. Hän on rumpali.
Takapuolellaanko? - Otin heistä kuvan.
He yrittävät herättää huomiota. En tiedä, ovatko he tosissaan.
Julkaisevatko he musiikkia? - He eivät ole tehneet musiikkia.
Glenn ei osaa laulaa tai soittaa. Silti he saavat julkisuutta.
Rock Scenesin Lisa Robinson otti heistä kuvan.
Fran Lebowitz haastatteli heitä.
Se on satua. Koreassa taistellutta porukkaa.
He tapasivat Koreassa. - Ovatko he todella?
He keksivät tarinan ja puhuvat siitä kuin se olisi totta.
Otin heistä kuvia Lisalle.
"En tarvitse negatiivia", sanoin.
Ripustin negatiivit. Sitten Vince soitti.
Ripustin ne seinälle ja otin nokoset. - Tietysti.
Otanko liian usein nokosia?
Kahdet nokoset päivässä? - Niin.
Ensimmäiset eivät olleet nokoset. Jatkoin untani.
Tarvitsin lisätunnin.
Sitten Vince soitti.
Hän halusi käydä luonani suihkussa, koska hän ei saanut kuumaa vettä.
Hän toivoi, että olisi joku, jolle hän voisi soittaa -
päästäkseen suihkuun. Hän toivoi, että löytyisi joku ystävä.
Olisit antanut sen toisen tyypin numeron. Sen, jolla oli kuuma.
He eivät olisi sopineet yhteen. Vince ei olisi ollut suostuvainen.
Joskus kun teemme sen, hän kutsuu minua "kamuksi".
Unohdin erään yksityiskohdan keskustelustani Glenn O'Brienin kanssa.
Hän kirjoitti artikkelin Italian Vogueen -
Bob Wilsonista. He käyttivät yhtä kuvistani.
"Maksettiinko sinulle?", kysyin. "Ei", hän vastasi.
"Haluan heiltä rahaa. Onko sinulla se numero? Lähetän laskun."
Kyse on kesä- tai heinäkuusta 1974.
Kuva mistä? - Bob Wilsonista.
Oliko siinä nimesi? - Oli.
Vince sanoi tulevansa parissa minuutissa, kunhan on koonnut tavaransa.
Suihkua vartenko? - Niin.
Toiko hän oman pyyhkeensä? - Ei.
Saippuan? - Hän toi shampoonsa.
Ja hiustenkuivaajansa.
Viimeksi hän toi pesukintaan.
Menin kauppaan. Ostin tonnikalaa, nuudeleita,
tölkkikeittoa ja luonnonjogurttia. Sitten palasin ylös.
Tein 27 punnerrusta ja avasin TV:n.
Illan viihdehetki alkoi. - Ajattelin tehdä ruokaa.
Sitten muistin Vincen. Ennen kuin hän soitti, olin päättänyt kokata.
Voisin kysyä, haluaako hän syödä. Kun hän saapui, kysyin.
"En pane siihen vihanneksia. Minä vain kyhään sen."
"Ajattelin hakea kiinalaista. Minä tarjoan", hän sanoi.
"Hienoa!", sanoin. - Säästät tonnikalan toiselle päivälle.
Hän oli suihkussa. "Menen kohta alakertaan", hän sanoi.
Ajattelin, että on typerää odottaa, että hän on käynyt suihkussa.
Voisin hakea ruoan.
Menin alakertaan, kun hän oli suihkussa. Mitä sitten tein?
Menin kiinalaiseen ravintolaan ja tilasin ruoan.
Menin sisään. Siellä oli eräs mies.
Hän näytti pyylevältä.
Mutta hänellä oli kivat kasvot. Hänessä oli jotain yksinäistä ja outoa.
Hän vaikutti naimattomalta mieheltä.
Hetero, noin 35.
Hän otti yhden käyntikortin.
Hän otti esiin huopakynän ja alkoi piirtää korttiin. Hän teki neliöitä.
Odottaako hän tilaustaan? - Kyllä.
Chow mein, kanalla. - Onnea matkaan.
Tarjoilija tuli paikalle. "Tilauksesi on valmis."
Mies nyökkäili ja jatkoi piirtämistä.
Kului hetki. Hän piirsi yhä neliöitä.
Sellaiseen pieneen korttiinko? - Hän oli täysin keskittynyt.
Tarjoilija seisoi siinä hämmentyneenä.
Hän meni taas miehen luokse. "Tilauksenne on valmis."
"Vai niin", mies sanoi.
Se maksoi kolme dollaria ja 45 senttiä.
Chow mein? - Hänen täytteillään. Sitten hän lähti.
Omani kestää kauemmin ja maksaa 7,30. - 7,30. Sinulla oli vain seitsemän.
7,43. Maksoin erotuksen. Olen tuhlari.
Minun piti ostaa Vincelle kokis, joten menin kreikkalaiskauppaan.
Ostin kokiksen. Litra maksoi 65 senttiä.
Sitten menin yläkertaan. Hän oli pukeissa ja kuivasi hiuksiaan.
Se kiinalaisravintolan taiteilijamies...
Hän osti jotain kaupasta. - Kreikkalaisesta kaupastako?
Kyllä. Hän pyysi kuittia. Hän ei maksanut käteisellä.
Hän otti ostokuitin ja kirjoitti sen taakse "Schmidt".
Sitten hän lähti, sanomatta sanaakaan.
Kokeilisit sitä joskus.
Se voisi toimia Yorkvillessä.
Menin yläkertaan ja avasin rasiat. Otin lautaset esiin.
Istuimme syömään. Otin hapanimeläkastikkeen ja Vince...
Ettekö jaa?
En pidä paistetusta kanasta ja sienistä.
Vince ei syönyt paljon. Söin omani kokonaan. Riisiä ei ollut tarpeeksi.
"Vie kokis kotiisi. Säilytin edellisen. Se on väljähtynyt."
Hän elää kokiksella. - Siksi hänellä on niin hyvä iho.
Hän ei syö hyvin. Hän rakastaa roskaruokaa.
Menimme kerran italialaiseen ravintolaan Fran Lebowitzin ja Craig Karpelin kanssa.
Vince halusi nousta autosta ja mennä McDonald'siin.
Hän sanoi tulevansa ravintolaan kahville.
Tuo on hullua! Ehkä syy on se, että hän kasvoi italialaisella ruoalla.
Mutta kyse oli tapaamisesta. Hän halusi syödä McDonald'sissa.
Tyydyttääkseen himonsa.
En muista, mistä puhuimme.
Kerroin Allen Ginsbergistä.
Luin hänelle listan alun.
Sanoin, että se oli uskomatonta. Tuntui, etten ollut tehnyt muuta -
kuin noussut ylös, kuvannut Ginsbergiä ja kehittänyt filmin. Siinä kaikki.
Tuntuu usein, että päiväni ovat tapahtumaköyhiä. Heitän ne hukkaan.
Nyt tiedät. - Hukkasin taas yhden päivän.
Olin Ginsbergin kanssa vain kaksi tuntia.
Siihen meni koko päivä.
Siksi teen tätä työtä. Haluan tietää, miten ihmiset viettävät päivänsä.
Minusta tuntuu, etten tee paljoakaan päivän aikana.
Jatka työtäsi. - Teen niin.
Glenn O'Brien koputti oveen. Hänellä oli sellainen takki, jota Joseph käytti.
Turkiskaulus, beigenharmaa.
Ja vyö.
Hän tuli sisään riisumatta takkiaan. Sitten hän sanoi -
"Jammailen Brucen kanssa." "Osaatko jammailla?", kysyin.
"Et soita mitään soitinta."
"Kuuntelemme levyjä ja sanomme haluavamme tehdä näin", hän sanoi.
"Hommaa Topaz Caucasian bändiisi."
Hänkään ei soita mitään. - Hän soittaa trumpettia.
Mutta Topazia ei ole olemassa. Hän on fiktiota.
Hän on nainen, jonka Pat Costello keksi.
Costello on Wartoke Music Publicity Groupin jäsen.
He mainostavat Stevie Wonderia.
He veivät minut kiertueelle Rod Stewartin kanssa.
He mainitsevat sen nimen joskus. Topaz Caucasian.
Hän oli Miami Pop Festivalilla tai jossakin.
Newport Festivalilla hän piipahti lavalla Miles Davisin kanssa.
He kirjoittivat siitä lehteen.
Topaz Caucasianin sanottiin olevan 180-senttinen ja punatukkainen mulatti.
Hän oli kaikissa lehdissä.
Olen tavannut ihmisiä, jotka vannovat nähneensä hänet.
Mistä tiesit, että hän oli keksitty?
Olin paikalla, kun hänet keksittiin.
Tiesikö Glenn O'Brien, että hän oli keksitty?
Kerroin, että hän oli fiktiota. Sanoin, että olisi täydellistä,
jos kertoisitte harkinneenne häntä. "Joo", hän totesi.
Hän tiesi Topazista. Hän sanoi, että jos joku rohkenisi väittää olevansa Topaz,
hän saisi äänensä kuuluviin. Hän saisi tehdä levyn, tai ainakin demon.
"Kuka hän on?", ihmiset miettivät. Ihan kuin se olisi totta.
Luulen, että he ryhtyvät keräämään muusikoita.
Muistaakseni Suzi Quatro teki sen.
Mitä sitten tapahtui?
Glenn oli paikalla. Hän viipyi noin kymmenen minuuttia ja lähti.
Olimme kahden Vincen kanssa. "Minun pitää palata töihin", sanoin.
Glenn sanoi menevänsä kotiin.
Tässä yhteydessä mainitsin kirjasi.
"Patrick sanoi, että olisi hienoa saada sohva", he sanoivat.
"Se muuttaisi elämäni", totesin.
Illallisella keskustelimme mahdollisuuksista kuherrella.
Se oli haastavaa. Hänen asunnossaan on sänky ja suoraselkänojaiset tuolit,
joten heidän piti mennä makuuhuoneeseen katsomaan TV:tä -
tai makaamaan sängylle. Se on olohuoneessa.
Hänellä on lehtiä ja kirjeitä, jotka pitää siirtää syrjään.
Sohva on kompromissi. - Sen päällä voi nukkuakin.
Tai venytellä tai lukea. - Se on aika mukava.
Jonain päivänä se on sinun.
Vincent lähti. Palasin pimiöön.
Onko kello noin kymmenen?
Suunnilleen. En seuraa kelloa.
Pohdin -
ravintolatyön suurentamista.
Kuvasin ravintolan sisustuksen.
Inhoan sen vedostamista.
Siitä on 14 eri vedosta.
Ginsbergin pinnakkaisvedokset ovat jo kuivumassa.
Mikä on reaktiosi?
Sisältöä on vähän. Yhteys puuttuu.
Sitten tein ravintolakuvia.
Kun katselin niitä, olin aivan poikki.
Halusin vain mennä takaisin nukkumaan, mutta kun aloitan työt, herään.
Söitkö lounasta?
Maksamakkaravoileivän. - Taidat olla aliravittu.
Syötkö tarpeeksi vihanneksia? - Joskus, mutta eilen en syönyt muuta.
Se ei riitä aikuiselle miehelle. - Ilmeisesti ei.
Siksi olet väsynyt. - En ole kovin väsynyt.
Jotkut asiat väsyttävät minua, kuten Allen Ginsberg.
Tein suurennoksen ravintolasta.
Kun olin tehnyt puoli tusinaa,
tajusin sen olevan huipputyö. Se näytti ammattimaiselta.
Otin ravintolasta useita kuvia.
Ja otin omistajan muotokuvan. 450 dollaria on kelpo hinta.
Luulin, että se olisi liikaa. Olin siellä vain pari tuntia.
Ne näyttävät siltä paikalta.
Sitten Fran soitti. "Olen töissä", sanoin.
"Jatka töitä, jutellaan huomenna", hän totesi.
"Näkemiin", hän sanoi.
Viimeistelin ravintolakuvat ja huuhtelin ne.
Ne eivät saa liota yön yli, koska Polycontrast-paperi -
alkaa irrota reunasta.
Haluan, että ne näyttävät edustavilta ja siisteiltä, jotta saan rahani.
Huuhtelin ne. Lämmitys oli pois päältä.
Se sammui puoli kahdeksalta, kun Vince meni suihkuun. Alkoi olla todella kylmä.
Käykö näin joka ilta?
Se on tosi merkillistä. Edellispäivänä se oli päällä koko yön.
Minulla oli kuuma.
Se oli päällä seitsemään ja sammui kahdelta.
Se on automatisoitu juttu. Tosi outoa.
Tiesin voivani jättää vedokset kuivumaan,
koska jos on kylmä, ne voivat kuivua yön yli,
jotta ne kuivuvat hitaammin ja tasaisemmin.
Sitten muistin, että menen huomenna Tinalle.
Tarvitsin Janet Flannerin kuvat.
Hän ostaa kaksi vastineeksi kuvauksista.
Valitsin kaksi, jotka sopivat yhteen.
Sitten tajusin, että tekemäni vedos, joka on sinulla,
oli huomattavasti parempi.
En ollut havainnut sitä aiemmin.
"Haluan vedoksen tänään. He tulivat juhliin", Felicity sanoi.
Olin ollut kiireinen koko aamun. Tulin kotiin kolmelta.
"Teen sen tunnissa, jos saan 50 dollaria." Voin yhtä hyvin tehdä Tinankin kuvat.
Luulin niiden olevan hyviä, mutta sitten tajusin, että tehdäkseni hyvää työtä -
minulla on oltava aikaa katsoa sitä. Jotta näen tarkasti, mitä teen.
Joskus vain seison ja tuijotan sitä. Se on jopa nautinnollista.
Työhön tutustuminen vie aikansa.
Kuulostaa teennäiseltä.
En ollut tajunnut, että ne olivat varsin tavallisia vedoksia.
Hyviä, mutta tavallisia.
Siinä oli merkillinen kontrasti.
Joten signeerasin ne.
Kynäni oli huono. Peterin nimen "P" näytti kamalalta.
Kun kirjoitat kynällä ja musteella vedoksen alaosaan,
teksti näyttää pieneltä.
En halua ahtaa ETER-kirjaimia, mutta voin säilyttää mittakaavan.
Se tuo vähän potkua. Tekstistä tulee kuvan osa.
Kynä ei halunnut kirjoittaa selkeästi. Se halusi edetä hitaasti.
Joten signeerasin työt. "No jaa", ajattelin.
Ensin poistin kaksi tahraa. Olin tahrannut vedoksen.
Sitten kävin läpi kuvani löytääkseni Tinalle kuvan Frank Liman tyttärestä.
Tina pitää siitä.
En ollut varma, vedostinko sen, mutta tiesin, että minulla oli yksi.
Joten etsin sen.
Se oli irtoamassa pahvista.
Kiinnitysliima oli irronnut.
Ajattelin silittää sen. Katsoisin, tarttuisiko se.
Menin sisään ja hain silitysraudan. Kello oli puoli kolme.
Painoin sen alas paperiarkin avulla.
Sain sen kiinni pohjaan.
"Reunat ovat suttuiset, mutta voin sanoa, että kuva on alkuperäinen."
Se oli yhä hieno, mutta reunat olivat vähän...
Yleensä haluan, että kuvani ovat siistejä.
Jotenkin on hassua, että edes ajattelin niin.
"Tämä on alkuperäinen kuva."
Etkö ole aiemmin ajatellut niin? - Onko se hyvä vai huono asia?
Se ei ole huono juttu. - Se on kuin jäisi...
Sinun ei pitäisi miettiä liikaa.
Ulkonäön suhteen haluan, että kuva on siisti.
Jokin siinä häiritsi minua.
Joten otin silitysraudan pois.
Näin tahroja.
Vedoksessa oli yksi yllättävä tahra.
Se oli kuin hiusjälki.
Aiemmin olin hyvä retusoimaan, mutta nyt en näe yhtä hyvin.
Lähietäisyydeltä. Onko se likinäköisyyttä? - Kaukonäköisyyttä.
Minun on katsottava asioita näin. - Niin minunkin.
Aiemmin pidin retusoinnista. Havaitsin pieniä tahroja.
Panin niihin siveltimellä pieniä maalitahroja.
Saatoin tehdä sitä tuntikausia.
Se oli tyydyttävää. Olin hyvä siinä.
Nyt se tuntuu fyysisesti epämukavalta.
Se ei aiheuta kipua.
Se ei vain tunnu oikealta. En näe. Kaikki ilo on kadonnut.
Kun saat silmälasit... - Minun on hankittava silmälasit.
Tarvitsetko niitä nähdäksesi kauas? - En. Vain lähelle.
Huomasin heikon kaukonäköni ensi kerran,
kun Maurice Hogenboom, hollantilainen valokuvaaja,
tuli kotiini.
Menin Phoeben luokse.
Hän näytti minulle kuvan itsestään. Se oli hieno.
Hän otti kuvan esiin. "Katso tätä!", hän sanoi.
Hän asetti sen noin 30 sentin päähän kasvoistani.
Ei liian lähelle.
Minun piti perääntyä. Se oli ärsyttävää.
Minun piti ottaa se käteeni ja ojentaa se tänne.
Silloin tajusin, että se oli outoa. Ennen pystyin näkemään asiat läheltä.
Luulitko, että olisimme säästyneet siltä?
En ollut ajatellut asiaa. - En uskonut, että sellaista tapahtuisi.
Minusta tuntui, ettei mikään ikääntymiseen liittyvä...
Niveltulehdus, nivelpussin tulehdus, reuma...
Kulta... - "Minulla on nivelpussin tulehdus."
Se oli viimeinen kerta, kun näin Maurice Hogenboomin.
Hän ei halua olla tekemisissä kanssasi. - Ei. Hän lähti Brasiliaan.
Hän oli kuvaamassa, astui taaksepäin ja putosi jyrkänteeltä.
Pudotus oli satoja metrejä.
Niin käy, kun astuu taaksepäin.
Kaikki liittyy yhteen.
Sinä siis retusoit. - Minä retusoin.
Sitten otin esiin kirjekuoren ja pahvin.
Ei ollut pahvia, tai olipas, mutten halunnut käyttää sitä,
joten otin pohjustetun vedoksen, koska pahvi oli vähissä.
Panin sen oven viereen, jotten unohtaisi sitä.
Kuivaimessa kuivaamani vedokset olivat jo kuivat.
Katsoin niitä ensi kertaa huolellisesti,
jotta näkisin kasvot kunnolla, eivätkä kuvat olleet hyviä.
Kelpasivatko ne Timesiin? - Luultavasti. Allen ei ollut läsnä.
Oikeastaan kyse oli siitä, ettei meillä synkannut.
Hän oli niin vihamielinen.
Se vaikutti minuun. - Hän teki siitä vaikeaa.
Mutta jos hän olisi tuntenut vetoa minuun...
Miehet ottavat usein kuvia toisistaan eri tavalla kuin naiset.
Olen nähnyt naisten ottamia kuvia miehistä.
Joskus miehet ovat hurmaavia ja kutsuvia.
Osa Shaylan mieskuvista on ihania ja koskettavia.
Kaunis nainen seisoo kadulla.
Hän osoittaa kamerallaan rakennustyöläistä.
Putosin kärryiltä. Mistä olikaan kyse?
Katsoit Ginsbergin kuvaa. - Aivan.
Siinä ei ollut juuri mitään. Ensisilmäyksellä inhosin sitä.
Toisella silmäyksellä ajattelin "Se ei ole täysin tylsä."
Snobimaisella tavallani ajattelin, että olisi hyvä saada Ginsberg -
ja Burroughs kirjaani.
Kun Susan sanoi tekevänsä jotain "vain ystävilleen".
Ajattelin heti, kirjoittaisiko Susan Sontag esipuheen kirjaani?
Entä Vince Aletti? Frank kirjoittaisi jotain hauskaa.
Luultavasti olisi huomioitava kustantajan mielipide.
Sontag edistäisi kirjan myyntiä.
Ostaisit todennäköisemmin valokuvakirjan, jos...
Hän myisi paremmin kuin Vince Aletti.
Tienaisin mielelläni teoksella.
Levittäisin sitä.
Olen aina haaveillut tähteydestä.
Halusin olla jonkinlainen tähti.
Haluaisin, että teokseni olisi sellaisen yläpuolella.
Haluaisin, että työni puhuisi -
omasta puolestaan, ilman ainuttakaan tähteä.
Niin voi käydä.
Minusta tähtijuttu on tarpeeton.
Mutta...
He eivät ole mitä tahansa tähtiä.
Minulle he olivat tähtiä. Se on erilaista.
He ovat helposti lähestyttäviä. - Kuten Joan Crawford.
Se on sama asia.
Kuten Joan Crawford. Etkö haluaisi nähdä häntä?
Hän ei juurikaan kiinnosta minua.
Jos hän olisi kulman takana.
En oikein välitä tähdistä.
Entä ilta Joan Crawfordin kanssa? - Se olisi uskomattoman tylsää.
Olet varmaan oikeassa. Olen silti hyvin utelias.
Tapaisin mieluummin Bette Davisin.
On muitakin ihmisiä. Valitsin Joan Crawfordin vain, koska...
Vince näytti minulle kirjan, jonka kannessa oli kohtaus...
Se taisi olla King Kong tai jokin muu elokuva.
Tai tulva New Yorkissa. Aallot vyöryivät pitkin katuja.
Herald Square, Crawfordin seurassa.
Mihin jäinkään?
Panin ne kirjekuoreen, oven viereen.
Sitten katsoin Ginsberg-kuvia, enkä pitänyt niistä.
"Muutama niistä ei ole hullumpi", sanoin.
"Jos teen oikein hyvät vedokset..." "
Vedostaminen voi joskus...
Tuoda asioita esiin?
Kyllä.
Jopa kasvojen laadun.
Yhdessä vedoksessa henkilö voi näyttää aivan erilaiselta.
Se on kuin tekisi lisäyksen tai pakottaisi jotain tapahtumaan.
Se on mielenkiintoista.
Sitten ryhdyin kirjoittamaan viimeisiä muistiinpanojani.
"Menen nukkumaan", sanoin.
Mutta sitten nousin ylös.
Kun olin tehnyt sen, menin cembalon ääreen.
Kävin läpi erään osaamani Bach-kappaleen.
Tein pari virhettä, mutta...
Soitin sitä, kunnes onnistuin. Se kuulosti hyvältä.
Sitten sammutin valot. Ensin panin kellon soimaan ja pesin hampaani.
Et ollut syönyt mitään illallisen jälkeen. Samassa ajassa olin syönyt kuusi juttua.
Tunsin itseni turvonneeksi.
En tiedä syytä. Ehkä syynä oli jännitys.
Miksi tunnet olosi turvonneeksi? Mistä se kertoo?
Söin pienen illallisen, mutta tuntui kuin ruoka olisi ollut vatsassani tuntikausia.
Syynä lienee huono ruoka. Vatsasi on kutistunut.
Siitä on kyse. - Ei, vatsanihan työntyy ulos.
Se on pieni, koska et syö.
Pienikin määrä ruokaa saa sen turpoamaan.
Puolentoista maksamakkaravoileivän jälkeen mahani oli turvonnut.
Luulen, että syy liittyy tupakointiin ja jännitykseen.
Käytät paljon energiaa tupakointiin. Voisit käyttää energiasi johonkin muuhun.
Tiedän, että se on huono juttu.
Se todella harmittaa minua.
Voisinpa lopettaa. Oloni on huono.
Minulla on koko päivän tupakoitsijan krapula.
Sitten soitin cembaloa.
Harjasin hampaani.
Asetin herätyksen aamukymmeneksi ja menin nukkumaan.
Nukahdin melkein heti.
Muutaman minuutin päästä -
heräsin, koska kadulla oli huoria.
He juttelivat toisilleen.
He puhuivat kovaa. Kuulin heidät, vaikka ikkunat olivat kiinni.
Mistä he puhuivat? Ammatistaanko?
Kyllä.
Vain työasioistako? - Kyllä.
Valvottivatko he sinua pitkään?
Eivät.
Nousin ylös.
Katsoin ulos ikkunasta.
Nähdäkseni, miltä he näyttivät.
Yksi heistä meikkasi pimeässä.
Auton peilin avulla.
Sivupeilin.
Se ei ollut auto, vaan se sininen pakettiauto,
joka saapuu viereisen korttelin huumeluolasta.
Heillä on sininen pakettiauto, jossa on tummennetut ikkunat.
Siinä on pieni suorakulmainen peili.
Sitten menin takaisin nukkumaan.
Ja nukahdin.
Tekstitys: Antti Böök www.junefirst.tv
Perustuu Linda Rosenkrantzin teokseen "Peter Hujar's Day".