Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Ok, helt stille.
Kjør lyd.
Første scene, første tagning.
Klar.
Og klar.
Den 19. desember 1974 tok Linda Rosenkrantz opp
et intervju med fotografen Peter Hujar,
der hun ba ham beskrive gårsdagens aktiviteter i detalj.
Hun fikk ideen til en bok og ville samle en rekke samtaler
som hun planla å ha med alle kunstnervennene sine om dagliglivet deres.
Boken ble aldri utgitt, og det originale lydbåndet forsvant,
men i 2019 ble en maskinskrevet utskrift av intervjuet fra 1974 funnet
blant Hujars dokumenter, arkivert i Morgan-biblioteket i New York.
- Jeg tror telefonen vekket meg. - Ringte ikke vekkerklokken?
Jeg tror jeg sov gjennom den. Jeg satte den på 08.30,
for klokken ni kom Jacqueline de Mornay fra Elle.
Hun bodde på Chelsea Hotel,
og engelsken hennes var ikke så god.
Hun kom for å få bilder av Lauren Hutton.
Klokken er ni, telefonen ringer, og det er Jacqueline som sier:
"Kan jeg komme om 20 minutter?" "Utmerket", svarer jeg. Så står jeg opp.
Jeg satte på vann til kaffen, og så ringte det igjen.
Og det var Susan Sontag. Hun spurte: "Er du våken?"
Så hørte hun radioen og sa: "Det er du. Jeg vil se utstillingen din i dag."
Hun sa at den sikkert var bra. Hun kunne ikke forestille seg noe annet.
Hun skulle til Paris neste dag og ville ikke få sett den,
så jeg sa at fyren fra galleriet hadde ringt.
Han spurte om jeg kjente Max Kozlov eller Susan Sontag.
Hvorfor det?
Det jeg sa, var løgn.
Du skal få den andre versjonen. Bare en liten endring, men det avslørte noe.
Så han nevnte ikke navnet hennes?
Nei, jeg prøvde vel å imponere ham med ulike navn.
For eksempel...
Han ringte og spurte
om jeg kjente Max Kozlov, og jeg sa: "Nei, jeg vet hvem han er."
"Vet du hvordan man kommer i kontakt med ham?" Og jeg svarte "nei".
Han holder på med et fotoblad,
og han vil at noen skal skrive en introduksjon eller noe.
"Jeg kjenner ikke Max Kozlov. Hvorfor spør du ikke Susan Sontag?"
"Kjenner du henne?" Og jeg sa ja.
Det var sånn det skjedde.
Jeg ville ikke fortelle det til Susan.
Hun sa: "Jeg skriver bare om jeg må, eller til venner."
- Er du ingen venn? - Det var for bladet, ikke for meg.
Hun sa det så vennlig.
Og så sa jeg: "Jeg ville si det i tilfelle du kommer til galleriet i dag
og fyren kommer uten at jeg har ringt deg."
"Godt du ikke gjorde det", sa hun. Og så sa hun "stor klem".
Den setningen hadde ingen begynnelse.
Iblant har hun nok kalt meg "kjære".
"Stor klem" og så en pause og så "kjære".
"Ha det."
Så henter jeg kaffen min og setter meg ved skrivebordet mitt,
og etter knapt 20 minutter banker det på døren. Det er jenta fra Elle.
På en eller annen måte har jeg fantasert om at hun skal forføre meg.
- Har du møtt henne? - Nei, men at hun skulle komme inn...
...som i en fransk film, stille seg midt på gulvet
og være veldig uanstendig og prøve å kneppe opp knappene mine.
Det var en av fantasiene mine.
Jeg tenkte at det ville være flott med en gang jeg våknet. Veldig fransk.
Hun kommer inn og er lav.
Hun har på seg en lang cape,
og hun er veldig fransk chic. Ikke pretensiøs, men nesten.
Og hun kommer inn og sier: "Hei, jeg er Jacqueline."
Jeg sier: "Hei, kom inn."
Og hun sier: "Jaså, du bor her?
Er dette også studioet ditt? Kjempefint!"
Hun likte det visst.
Iblant spør folk om jeg nettopp har flyttet inn eller...
"Det blir bra når du har pusset det opp."
- Vil du ha noe å drikke? - Nei. Da sier jeg at den er det.
Og så sa jeg: "Her er bildene av Lauren Hutton."
Hun sier: "De er utrolige. De er ikke som Avedon-sko."
Lauren Hutton er vakker, men hun ser ut som en gutt
i Levi's og joggesko.
Og jeg spør: "Hvor mye skal de betale?"
Hun svarer: "Jeg vet ikke."
Artikkelen er på fire sider, og hun vet ikke om de bruker ett eller fire bilder.
Jeg spør hva hun tar per side, men hun vet ikke.
Jeg ble nesten mistenksom. Det kan være en fan av Lauren Hutton
som prøver å lure til seg bilder av henne.
Skulle hun være redaktør?
Jeg kan gi bort bilder til noen som... Jeg vil ha penger. Fire sider.
Ja, det kan bli mye. Men hun burde vite hvor mye.
Ja, som redaktør. Særlig siden hun ble sendt etter bildene.
Jeg prøver virkelig å være en forretningsmann.
Du har rett til å vite det før du gir dem bort.
Jeg pleide å gå til det andre ytterpunktet
og gi dem bildene uten å si noe om pengene
og så håpe på en sjekk. Men jeg spurte, og hun visste ikke.
Hun sa hun skulle komme tilbake 7. januar og ringe meg.
- Hvor skulle hun? - Til Frankrike.
- På Susans fly? - Jeg vet ikke. Ja, samme fly.
Så tok hun bildene, og jeg sa "ok", og det sa hun også.
Og så sa jeg: "La meg bare skrive navnet ditt."
Jeg skrev navnet med stor M,
og hun sa: "Nei, ikke stor M."
Så la jeg bildene i en konvolutt, og vi sa ha det, og så dro hun.
Og hørte aldri fra henne igjen.
Hun var her nesten like lenge som det tok meg å fortelle historien.
Jeg drakk kaffe og prøvde å finne ut hvor mye folk skyldte meg,
for det begynte å bli uklart.
Jeg oppsummerte alle sikre summer som jeg vet at jeg skal få.
300 for en restaurantjobb som jeg tydeligvis skal få 450 for.
I den ene kolonnen skrev jeg 300 sikre,
og i den andre 450.
- Håpefull. - Det er sannsynlig.
Den sikre summen var 825,
uten artikkelen i Village Voice. Det kan fortsatt skje.
- Den skal inn neste uke. - Ja, det er sikkert.
- En uke fra i dag. - Neste utgave.
- Hvor mye av båndet er innspilt? - En tredel.
Jeg vet ikke om jeg skal gi flere eller færre detaljer.
Det er bra.
- Ok. Var det kjedelig? - Nei, ikke for meg.
Og så ringer Bob Mony.
Han driver med indeksering, men han er pianist og spiller cembalo.
Så dyktig. Han spiller seks timer om dagen.
- Han spør om jeg kjenner Lily. - Hvem?
- Lily, som tidligere het Clydine Malleck. - Ja, det stemmer.
Paul ga henne det navnet.
Paul? Jeg trodde det var en stor mester, ikke Paul.
Det var ikke en stor mester.
Jeg dro dit på en helg for homofile menn.
- Det er som en moderne religion. - Så du The Voice-reklamen
- med alle kroppene oppå hverandre? - Fra et designforskerperspektiv.
Veldig elegant med fine, brune tepper. Nei, grønne tepper og brune vegger
og store saccosekker
og designforskningsmøbler.
Fine bord. Det er ganske overdådig.
Slett ikke spartansk.
- Hva da? - Smakløst.
Det kan virke smakløst, men det er overdådig fordi de har penger.
Vi snakker om penger. Vi er moderne.
Uansett...
Han vil vite om jeg har Lilys nummer fordi hun skal til Roma for å møte Paul,
og hun ville dra hjem til ham. Bob Mony er Pauls nabo.
- I New York? - Ja, leiligheten hans her.
- Alan Lloyd bor rett overfor Bob Mony. - Ja, jeg visste at Alan bodde der.
Alan har nøkler til Pauls leilighet. Jeg vet ikke hvor Alan var.
Bob Mony trodde Alan var hos sin tante Phoebe.
Navnet høres kjent ut. Har jeg fortalt deg det rare med det?
Hvis Linda Lloyd fikk en datter, ville hun hett Phoebe Lloyd.
Uansett...
Jeg gir ham hjemmenummeret hennes og Arrica-nummeret.
Og så: "Hvordan går det?"
"Ses senere. Ha det."
Planen min er å gå og legge meg igjen.
- Hva er klokken omtrent? - Rundt 10.15.
Jeg ville bli kvitt jenta og sove til 11.30.
- Så ringte Ed Baynard meg. - Sov du igjen?
Nei, jeg var på vei.
Klokken 10.15 ringte Ed Baynard og spurte om jeg var opptatt.
"Ja", svarte jeg.
Og han sa: "Ring meg senere."
"Nei, jeg har litt tid", sa jeg. Og han sier: "Ring meg senere."
"Det passer best nå." Da sa han: "Vi misforstår hverandre."
"Jeg er opptatt nå, men jeg kommer til å være mer opptatt senere."
"Jobber du i mørkerommet?" "Ja", svarte jeg.
Virkelig? Nå vet jeg at når jeg ringer og du sier...
Nei, jeg orker ikke å snakke med Ed Baynard.
Det går ikke an å legge på. Han slipper deg ikke. Han er en mester på det.
Og dessuten hører han ikke etter. Han er helt vanvittig.
Hvis dette trykkes, så håper jeg at du skriver navnet hans.
Hva mener du med "hvis"? Når.
Jeg mener denne delen. Jeg vil at du bruker ekte navn.
Og han sier: "Jeg har tre ting å si."
- Lager han alltid en liste? - Nei, han prøvde å fatte seg i korthet.
"Fred McDarrah anmelder galleriet, og jeg anmelder ikke utstillingen din."
- Så Fred ville gjort det i hans sted? - Ja.
"Å ja", sa jeg. Han sa: "Det er bedre om han anmelder galleriet."
Jeg sa: "Så synd, for Ed Baynard skulle anmelde utstillingen
uten å nevne Christopher Makos", som jeg syntes var flott.
Men det er vel hans utstilling.
Har jeg sagt at de har tilbudt meg en til i januar?
Hun ringte og sa: "Kan du fikse en utstilling?" Jeg sa "nei".
Jeg vil ikke stille ut noe dritt.
- Du må bestemme deg og se deg rundt. - Når det gjelder et galleri...
Hvis jeg har en utstilling,
vil jeg at det skal være en samling av bilder.
Det var ganske godt laget.
Uansett hva jeg gjør, er det det beste jeg har gjort. Ikke ett dårlig bilde.
Veldig respektabelt. Jeg ble irritert, men jeg sa:
- "Vel..." - Kult.
Hva annet kunne jeg si?
- "For det andre, jeg slutter i The Voice." - Hvorfor?
Fordi Ed skrev en artikkel om Lilo og bildene hennes,
men de ville ha den utgitt i Allie Andersons navn,
utgiveren for midtsiden, for hun sa at det var for mye innavl.
- Han sa: "For noe vrøvl, innavl." - Ganske skarpt.
Det er uviktig. Hvilken rolle spiller det å sette navnet sitt på den?
Nummer tre på listen hans var 1. juledag.
Han sa: "Hva skal du gjøre?" "Jeg vet ikke ennå", svarte jeg.
"Vi skal ha en greie her. Det kommer bare til å være folk."
- "Å", sa jeg. - Ingen gjess eller ender.
- Han sa: "Vel, Bill Elliot, Lilo." - De samme gamle innavlede folkene.
- Jeg tror han mente "ekte mennesker". - Sånn er det bare.
"Jeg må tilbake til mørkerommet nå", sa jeg.
Og så gikk jeg og la meg i sengen
med klærne på. Jeg hadde redd opp sengen tidligere
til Jacqueline de Mornay. Jeg ville at det skulle se ryddig ut.
Jeg gled inn under lakenene med klærne på.
Sovner du så lett?
- Ja, jeg var trøtt. - Åpenbart.
Jeg satte klokken på 11.30, og så sovnet jeg med en gang.
For et liv!
Jeg ble i sengen til 11.45, og så kledde jeg på meg.
Jeg trodde du ikke kledde av deg.
Jaså? Jeg gjorde vel det og bare løy.
- Du må ha tatt på deg skoene. - Ja, jeg tok nok på meg skoene eller noe.
Jeg går og koker en kopp kaffe til
og tar to skiver ristet brød med bringebærmarmelade.
Og nå tenker jeg at jeg skal ringe Allen Ginsberg nøyaktig kl. 12,
for han pleier å meditere,
og de ba meg ringe etter kl. 23 eller kl. 12.
Klokken er nøyaktig 12, og jeg ringer ham. Det er opptatt,
så jeg tar på meg den røde jakken og går ned for å kjøpe røyk.
Jeg gir henne en tidollarseddel og en penny,
for sigarettene koster 56 cent.
- Gjør de? - Jeg går opp igjen.
Jeg ringer Allen Ginsberg, og det er fortsatt opptatt.
Og omtrent klokken 12.20 kommer jeg frem.
Jeg hører en mannsstemme svare,
og jeg spør om Allen Ginsberg er der.
Og han spør: "Hvem er dette?"
"Peter Hujar. Jeg skal ta bilder av Allen Ginsberg for Times."
Mannsstemmen sier: "Peter Hujar fra Times, Allen!"
Allen kommer til telefonen og hilser, og jeg sier "hei".
Han spør: "Hvem er dette?"
"Peter Hujar." Jeg sier ikke fra Times, for det vet han allerede.
"Jeg skal ta bilde av deg."
Og han sier: "Greit."
Og jeg spør: "Går det bra i dag?"
Og han sier: "Bra, i dag."
Jeg spør når. "I ettermiddag."
"Om en time?" Han svarer: "Ok."
"Eller om 45 minutter. Jeg må bare spise noe."
Jeg nevnte noe om et portrett,
og han maser om at det er typisk dem å ville ha portretter.
Han sa ikke at de var gammeldagse, men et ord som fikk dem til å virke...
"Bruker de fortsatt portretter i avisen?"
Hele tonen var veldig utrivelig.
Jeg sa: "Ja." Han sa: "Ring Times og si at vi ikke kan gjøre det."
Og jeg sa:
"La oss ikke bekymre oss for det. La oss gjøre det vi kan."
"Du må ikke gjøre noe du ikke vil, så lenge du er med på bildet."
Han sa: "Nei, du bør ringe Times."
Jeg tror jeg var ganske streng. Jeg sa: "Dette er rart. Hva er du bekymret for?
Vi gjør det på din måte. Det går bra." Han sa: "Jeg vil bare gjøre det klart."
Jeg sa: "Det har ikke noe å si. De vil bare ha et bilde.
Ingenting er bestemt. Du må ikke gjøre et portrett. Ses om en time."
- Bor han fortsatt på Lower East Side? - Ja.
Han gir meg adressen, som var på 10th Street mellom C og D.
Han spør om jeg vet hvor det er. "Ja, jeg bor også her."
"Hvor?" "2nd Avenue og 12th Street", som ikke helt holder.
- Føles som Upper East Side. - Fyren er der i et flott område.
Jeg tar kamerautstyret mitt
og må bestemme hvilken jakke jeg skal ta med til Lower East Side.
Jeg tenker at jeg skal ta min lange...
Hva det nå er... Frakk.
Jeg går av sted med den, men så føler jeg at den er feil.
Jeg vet ikke hva kravet er, men den passet ikke til Lower East Side
eller til Allen Ginsberg.
Det er litt bohem-poet over den, så jeg er nok stiligere i min røde skijakke.
- Godt valg. - Jeg tror det er mer Lower East Side.
Det stemmer! Før jeg gikk, vannet jeg plantene.
- Jeg vet ikke helt når han ringte meg. - Hvem da?
Allen Ginsberg. Men jeg snakket med ham.
Den timen jeg forberedte meg...
Jeg husker ikke helt når det var, men jeg vannet plantene før jeg gikk.
Har du en vannkanne?
Nei, kaffekjele.
Jeg fyller den i badekaret, for trykket er mye raskere.
Så går jeg til Allen Ginsberg,
ned 2nd Avenue og over 10th Street,
forbi Fred og Simona Tuten og kunstkritikeren.
- John Gruen. - Ja.
Ginsberg er to kvartaler unna, der det virkelig ser fattig ut.
Denne puertoricaneren hadde gul maling på hendene,
en tykk stripe på nesen, som om han hadde sprayet seg selv
med oransje spraymaling,
og skjorten og hendene var bare...
Ansiktet var lysere og litt mer spredt,
som en glød, men så tørket han nesen og fikk en stripe...
Og han sto der på gaten?
Han kom ut av bygningen og så nesten litt stygt på meg.
Og jeg tenkte: "Han ser det. En utenforstående."
Jeg følte meg nesten snobbete der. Den bydelen er skremmende.
- Så nedslitt og grått. - Som Bronx der tante Pauline bor.
Jeg er ikke egentlig redd, men det er ubehagelig å gå dit.
Jeg går til bygningen hans og leilighet 4C og banker tre ganger på døren.
- Ba han deg om å gjøre det? - Nei, jeg bare gjorde det.
Peter Orlovsky åpner døren iført en alpelue
med håret i nakken.
Han må være 45 år gammel, som en gammel polsk mann.
Jeg vet ikke om han hadde den før. Du vet de hudfargede føflekkene med hår i
som gamle folk har i ansiktet? Han har to av dem på kinnet.
Og han er...
Han er tyngre. Det er ikke det at han er feit...
- Han blir eldre. - Ja, han har mye grått skjegg.
Og han sier: "Allen er på telefonen. Sett deg."
Jeg vet ikke hva jeg forventet,
men det var et veldig nedslitt leilighetskompleks
med utleiemøbler,
linoleumsgulv
og noen indiske ting.
En madrass på gulvet og en Bob Dylan-plakat på veggen.
The Rolling Stones.
Noen gitarer som lå rundt omkring.
Det var en jente der med veldig sterk New York-aksent. Hun var rundt 22.
Satt hun bare der?
De skrev adresser på julekort. De gikk tilbake til det.
Hjalp hun dem med å gjøre det?
Allen snakket i telefonen. Du antar noe som vi ikke vet.
Jeg vet ikke om hun bodde hos dem eller ikke. De hadde nok et forhold.
Jeg fikk følelsen av at Allen bor mer på landet,
og at Peter bor der med denne jenta. Det er min gjetning.
Han satt i telefonen og snakket om Ellsberg.
- Hva sa han? - Jeg var faktisk ikke så interessert.
Jeg kunne ha lyttet, men jeg brydde meg ikke.
Så la han på røret og sa:
"Hei, vil du ha te?"
Han sa "nei, vi går nå", før jeg rakk å si noe.
"Jeg vil gjerne ha en kopp", sa jeg, for jeg ville ikke gå ut i boligområdet.
Så vi tok en kopp kaffe, og så ringte Hibiscus, og han sa:
"Hei, Hibiscus!"
Når han legger på, er han veldig kald og mistenksom.
Har han stort skjegg?
Ja, som en inder. Det er så bredt, og han er skallet på hodet.
Han har briller med stålbuer. Han pleide å ha mørke.
Jeg har et fint bilde av ham og Gregory som Gregory ga meg.
Jeg vil gjerne se det.
Så spurte jeg: "Hvordan går det med Hibiscus?" Han spurte ham...
- Kjenner du ham? - Ja.
"Utstilling? Hvor? Når?
Hvordan er kjærlighetslivet? Bra.
Samme fyr? Ha det!"
Og...
Og så spurte jeg: "Har han fortsatt samme kjæreste?"
"Han har det", svarte han.
Og så sa han:
"Jeg var på et engleshow i San Francisco."
Jeg sa: "Jeg var på et engleshow her.
Jeg var gåsemor og så ut som Vivian Leigh."
Men han svarte ikke i det hele tatt.
Jeg følte nesten at alt jeg sa, ikke ble hørt.
Og så gikk vi ut
til denne utbrente bygningen der han ble ranet.
Han står der og peker mot døren.
- Har han på seg en indisk kaftan? - Nei. Levi's.
Akkurat. Han sier at han har på seg samme klær som da han ble ranet.
Jeg sier: "Jeg tror ikke at det spiller noen rolle."
Så sier han noe
om noe som jeg har glemt.
Og jeg sier: "Det ser ut som noe fra en italiensk tegneserie",
mens han peker i den retningen.
Jeg husker ikke om det var fumetti, men det var litt samme stil.
"Vil du virkelig se sånn ut i New York Times?"
Han sier: "Jeg vil at folk skal se det." Han knytter det sammen
med de utbrente bygningene, de gjenspikrede vinduene,
og folk som fortsatt bor der. Veldig øde og skummelt.
Rett i nabolaget hans.
Utbrente bygninger, hele etasjer, som om folk var blitt utbrent.
Han peker på en bygning og sier: "Tuli Kupferberg bor der."
Jeg visste ikke helt hva jeg skulle svare.
Jeg burde ha sagt at jeg har fotografert ham, men ville ikke det.
Men jeg gjorde det. "Jeg fotograferte ham da han var med i The Fugs."
Så peker han på slakterbutikken og sier:
"Der var Peace Eye Bookstore. Ta et bilde av meg i den
så jeg kan sende det til Ed Sanders." Så jeg gjør det.
Han sier: "Kan du få med alt dette som er brent?"
- Og jeg sier: "Ja visst." - Er han fortsatt mistenksom?
Nei. Jeg sier: "Det ser veldig kunstnerisk ut,
å stå i vinduet i en utbrent slakterbutikk med armene i kors."
- "Om!" - Ja.
Han bare fortsatte og sa: "Om, pom, tom."
Og så gikk vi til døråpningen over gaten.
Han setter seg i lotusstilling og ser veldig Buddha-aktig ut,
midt i døråpningen, og begynner å messe.
Jeg tenker at jeg ikke kan avbryte Gud. Jeg kan ikke be ham slutte med det.
"Vil du virkelig ta et bilde i døråpningen?"
- Men han vil det. - Ja, han vil det.
Så går denne jenta og Peter forbi,
og han vinker. Han sier: "Kom og ta et bilde.
Vi har ikke tatt bilde sammen på lenge."
Jeg tror det bare er de to, men jenta sniker seg inn,
så det er tre av dem. Jeg tenkte det kunne være interessant
å ta et bilde av et av de lengste ekteskapene.
Da jeg drakk kaffen min, dette var tidligere,
sa jenta: "Det er ikke noe sukker." Men så fant hun en sukkerbit,
fordi hun sa at honning var så ekkelt i kaffe.
Jeg liker det. Det er godt.
Vi var ferdige med bildene, og jeg visste ikke hva jeg skulle gjøre.
På et tidspunkt sa jeg: "Du snakker til meg som om jeg er New York Times."
Fordi han snakket om eierne og deres tilknytning til oljeindustrien,
men jeg brydde meg ikke. Detaljene er som tatt ut av en såpeopera.
Han sa: "Men du jobber for dem." "Nei, dette er min første jobb for dem."
Plutselig var det mye bedre.
Jeg ba om å få ta noen portretter av ham hjemme.
- For min egen del. Han sa: "Ja visst." - Skulle du ta dem der og da?
Ja.
På vei hjem til ham stoppet vi ved en grønnsaksbutikk på hjørnet av Avenue C.
Og en bil kjørte inn i bakenden på en varebil.
Det viste seg at fyren som kolliderte med varebilen, kjørte feil vei.
Han hadde ikke førerkort, og bilen var nok stjålet, så politiet arresterte ham.
Han kjøper tre persimoner,
og han spør: "Har du smakt disse?" "Ja, jeg liker ikke hvordan de føles.
Det gir en fæl, ru følelse."
Han sier: "Jeg begynte virkelig å like dem for noen måneder siden."
Noe om C-vitaminer eller noe.
Jeg spør: "Har du sett dem vokse på trær?
De sitter igjen etter at alle bladene har falt av."
Han hører ikke på det.
"La meg gå opp."
Jeg sier: "Hvorfor setter du deg ikke der borte?"
Han setter seg i lotusstilling og begynner å messe.
En tvangsmessig messer.
Han ser liksom ikke på noe. Han ser meg ikke i det hele tatt.
Han fokuserer bare på...
Om-landet.
Så sier jeg at jeg ikke liker bakgrunnen,
så jeg flytter ham, bare for å flytte ham mot en annen vegg.
Og så sier jeg:
"Hvorfor hører du ikke på meg?
Se på meg." Og så begynner han å gjøre det,
men så begynner han å ramse opp hvem som egentlig styrer landet,
de ti største selskapene og oljeindustrien.
Så blir vi avbrutt av en telefon om William Burroughs.
- Og jeg tenker... - "Nå har jeg sjansen."
Jeg bare slenger det inn, noe jeg på en måte gjorde.
Men det er vanskelig å ikke være sånn.
Det var som om jeg følte at jeg måtte vise merittene mine.
"Jeg skal fotografere ham i morgen", sa jeg. Han sa: "Hvorfor det?"
Det er nesten som om alt jeg sa...
"Vi møttes til lunsj."
"Hvor da?" "Felicity Mason."
"Når da?" "For tre uker siden."
- Bifalt han det? - Nei.
Det høres forferdelig ut.
Så sa han:
"Du kan ta noen interessante bilder av Bill."
Jeg sa: "Virkelig?"
Han sa: "Ja, sug pikken hans."
Og jeg sa: "Det er bedre om jeg gir ham en skolegutt."
"Det kan du gjøre", sa han.
"Burroughs liker sånne tynne skolegutter med slips."
Jeg syntes det var merkelig. Bare helt plutselig.
- At han sa "sug pikken hans"? - Ja.
Det passer dårlig med imaget hans som messer.
Han syntes det var litt pirrende å være frekk eller noe.
Det føltes litt som om han prøvde å utfordre meg.
Han sa til meg:
"Du kan ligge med Bill."
Og jeg sa: "Jeg tror ikke det er helt utenkelig.
Han er ikke så uattraktiv", noe han ikke er.
Det var noe... Han var veldig vennlig. Han ser hyggelig ut.
- Jeg liker ansiktet hans. - Det er ikke motbydelig.
Den rake motsetningen til Allen.
Han vil eldes godt. Ginsberg kommer bare til å bli en feit gammel jødisk gubbe.
Han har alltid vært stygg.
Jeg glemte hva mer vi sa der.
Jo, han sa at han kanskje kommer innom i morgen.
For da har han allerede mer tid.
- Hos deg? - Nei, Burroughs. Klokken tre.
- Ba du ham om ikke å gjøre det? - Nei.
Nei, jeg tenkte det først, men så tenkte jeg at det kunne være interessant.
Burroughs og Ginsberg sammen.
Burroughs skulle komme uansett.
Og så dro jeg.
- Var det et vennskapelig farvel? - Ja.
Han sa han ville se bildene
for å si hvilket bilde som skulle brukes i Times.
Han brydde seg ikke om jeg brukte portrettet hans.
Du overbeviste ham.
Han sa han bare var streng
og prøvde å beskytte seg selv.
Så gikk jeg hjem.
Hva var klokken omtrent?
Jeg vet ikke. Det var fortsatt lyst.
Kanskje fire.
Og så, da?
- Så tar jeg fram leverpølse. - Jeg elsket sånt.
- Er den fortsatt billig? - Nei, den koster 89 cent.
Det er dyrt.
Men jeg var sulten og ville unne meg noe.
Jeg lager et smørbrød med godt brød fra Pepperidge Farm.
- Hvetebrød, men det er... - Spiret.
- Så tar jeg litt Pep-Up som er igjen. - Hva er det?
Det er Adelle Davis' drikk med gjær og greier.
Og så snart jeg er ferdig med det, som jeg spiste ganske fort,
går jeg inn i mørkerommet og gjør klar til fremkalling.
Telefonen min ringer, og det er Steve Pisney,
en skikkelig karakter som liker å være tøff. Han var i marinen.
Han er faktisk ganske søt, men han er litt tegneserieaktig.
Han sier: "Hei, gutt! Jeg føler meg så heit i kveld.
Jeg runket nettopp." "Jeg har gjester her", sa jeg.
- Du lyver hele tiden. - Det gjør jeg. Det er utrolig.
- Du innser det ikke engang. - Jo, men ikke hvorfor.
Skulle ønske jeg gjorde det oftere. Du ville jobbe, ikke snakke med ham.
Han ville at jeg skulle komme hjem til ham.
Jeg sa: "Ok, vi får snakkes."
- Han er ikke fra New York. - Nei.
Så går jeg inn i mørkerommet
og fremkaller to filmruller,
for det er åtte til sammen.
- Er det bildene av Ginsberg? - De ligger i fremkallingsvæsken.
Og så ringer Linda og ber meg skrive ned alt.
Så du har ikke skrevet noe før? Herregud.
- "Jeg vet ikke om jeg husker alt", sa jeg. - Det gjør du jo.
Jeg begynte å tenke at jeg faktisk ikke gjorde noe.
Jeg fotograferte Ginsberg. Kvinnen fra Elle kom om morgenen. Det er alt.
- Er ikke det interessant? - Virkelig, for straks jeg begynte...
- Det er som en roman. - ...kom alt på en gang.
Jeg skrev ned alt. Det tok sin tid.
Jeg trodde det ville ta ett minutt. Det tok tolv.
Og så går jeg inn i mørkerommet og fremkaller de åtte andre filmrullene
når jeg får en telefon fra Glenn O'Brien.
Han spør om jeg er hjemme 20.30, og jeg sier: "Jeg vet ikke."
Jeg er ganske sikker, for jeg skal jobbe. Jeg burde jobbe,
men jeg vil egentlig ikke. Jeg vil ikke låse meg til noe.
Var det det du sa eller tenkte?
Jeg tenkte det. Jeg vil ikke låse meg til noe,
og jeg vet at jeg sikkert skal jobbe, og sier jeg "ja, 20.30"...
- Skulle han ringe tilbake 20.30? - Nei, han skulle være i nabolaget.
Han ville vite om jeg kunne gi ham negativene til...
Han startet et rockeband kalt Conelrad.
Han kan ikke synge eller spille noe instrument. Det kan ingen av dem.
- Nikki, han med analmaleriene. - Jeg leste om ham i dag.
Han gjorde noe på lørdag kveld. Han er trommis.
- Med rumpa? - Jeg fotograferte dem.
De prøver nesten å skape en hype. Jeg vet ikke om de er seriøse.
- Har de gitt ut musikk? - Nei, de har aldri laget musikk.
Glenn kan verken synge eller spille, og de får publisitet.
De fikk Lisa Robinson fra Rock Scenes til å ta et bilde av dem
og Fran Lebowitz til å gjøre et intervju.
Det er bare oppspinn. Militærunger fra Koreakrigen.
- Og de møttes i Korea. - Er de virkelig det?
De fant på en historie og snakker om den som om den er ekte.
Jeg fotograferte dem for Lisa.
Jeg sa: "Ja, jeg trenger ikke negativene".
Og jeg henger opp negativene, og Vince ringer. Nei...
- Jeg henger dem opp og tar en høneblund. - Selvsagt.
Høres det ut som for mange?
To høneblunder om dagen? Ja.
Den første var bare fortsettelsen av søvnen min,
og jeg trengte en time til.
Så ringte Vince og...
Han spurte om han kunne dusje hos meg fordi han ikke hadde varmtvann.
Han håpet at det var noen han kunne ringe
for å ta en dusj med. Han ønsket at han hadde en venn.
Du burde ha gitt ham den andre fyrens nummer. Han som var heit.
De hadde ikke passet sammen. Vince hadde ikke latt ham gjøre nummeret sitt.
Iblant når jeg gjør det med ham, kaller han meg "kompis".
En detalj jeg glemte under samtalen med Glenn O'Brien,
var at han skrev en artikkel for italienske Vogue
om Bob Wilson, og de brukte et av bildene mine.
"Glenn, ble du betalt for det?" Han sa: "Nei."
"Jeg vil ha penger fra dem. Har du en kopi, så jeg kan sende en faktura?"
Dette er fra juni eller juli 1974.
- Et bilde av hva? - Bob Wilson.
- Sto navnet ditt på det? - Ja.
Vince sier at han kommer om noen minutter når han har fått sammen utstyret.
- For en dusj? - Ja.
- Tok han med eget håndkle? - Nei.
- Såpe? - Han tok med sjampoen sin.
Hårføneren sin.
Sist gang han kom, tok han med en klut.
Jeg drar på butikken og kjøper tunfisknudler,
boksesuppe og naturell yoghurt, og så går jeg opp.
Jeg tar 27 armhevinger, og så slår jeg på TV-en.
- Kveldens underholdning begynner. - Jeg tenker at jeg skal lage mat.
Men så tenker jeg: "Akkurat, Vince." For det var planen min før han ringte.
Jeg kan spørre ham om han vil spise. Når han kommer, så spør jeg.
"Jeg skal ikke ha i grønnsaker eller steke løk. Jeg bare koker det."
Han sa: "Jeg tenkte vi kunne spise kinesisk. Jeg spanderer."
- Så jeg sa: "Flott!" - Spar tunfisken til senere.
Han står i dusjen og sier: "Jeg går snart ned."
Jeg tenker at det er dumt å vente her til han har dusjet ferdig
og skal gå og hente maten.
Så jeg går ned mens han står i dusjen. Og hva gjør jeg så?
Jeg gikk til kinarestauranten og bestilte maten.
Jeg dro dit, og det var en fyr der
som ser ganske feit ut,
men han har et nydelig ansikt. Det er noe ensomt og rart...
Han ser ut som en enslig mann.
Streit, rundt 35.
Han tar et av Jade Mountains visittkort,
tar frem en tusj og begynner å tegne på det. Han lager kvadrater.
- Venter han på bestillingen? - Ja.
- Chow mein med kylling. - Lykke til!
Kelneren kommer og sier: "Bestillingen er klar."
Han nikker og fortsetter å tegne.
Det går en stund, og han fortsetter å tegne ruter.
- På et av de små kortene? - Ja, han er helt fordypt.
Så står servitøren der og er litt forvirret.
Han går bort til ham igjen og sier: "Bestillingen din er klar."
Og han svarer: "Å ja."
Og den kostet tre dollar og 45 cent.
- For chow mein og kylling? - For tingene hans. Og så går han.
- Min tar litt lenger tid og koster 7,30. - 7,30. Men du hadde bare 7.
7,43. Jeg betalte mellomlegget. Jeg er en storsløser.
Jeg skulle også kjøpe en cola til Vince, så jeg går til den greske butikken.
Jeg kjøper colaen. En liter, som koster 65 cent.
Og så går jeg opp. Han er påkledd og tørker håret.
Fyren fra kinarestauranten, kunstneren...
Han kjøpte noe i butikken. Jeg vet ikke hva. I den greske butikken.
Han ba om kvitteringen. Han betalte ikke for den i den greske butikken.
Han tok bare kvitteringen og skrev Schmidt på baksiden av den.
Og uten å si et ord dro han.
Du burde prøve det.
Det ville nok funke i dette området oppe i Yorkville.
Jeg går opp igjen og åpner alle skuffene. Jeg tar fram tallerkener.
Vi setter oss og spiser. Jeg tar den med sursøt saus, og Vince...
Deler dere ikke?
Jeg liker ikke kyllingwok med sopp.
Vince spiste ikke så mye. Jeg spiste opp hele min. Det var ikke nok ris.
"Hvorfor tar du ikke med colaen hjem? Jeg har den fra sist. Den er daff."
- Han lever på cola. - Derfor har han så fin hud.
Han spiser ikke godt, Vincent. Han elsker virkelig søppelmat.
Vi var med Fran Lebowitz og Craig Karpel en kveld på en italiensk restaurant.
Vince maste om å gå ut av bilen for å gå til McDonald's.
Han skulle møte oss på restauranten til kaffe.
Det er jo sprøtt! Det er kanskje fordi han er oppvokst med italiensk mat.
Men når man skal møte folk? Han måtte spise på McDonald's.
Ja, og få rusen sin.
Jeg husker ikke hva vi snakket om.
Jeg fortalte om Allen Ginsberg.
Jeg leste begynnelsen på listen for ham.
Jeg sa at det var utrolig. Jeg følte at jeg ikke hadde gjort noe
annet enn å stå opp, ta bilde av Ginsberg, fremkalle filmen og ikke noe mer.
Jeg føler ofte at dagene mine ikke er så begivenhetsrike. Bortkastede.
- Vel, nå vet du det. - Jeg har kastet bort enda en dag.
Jeg tilbrakte bare to timer med Ginsberg.
Tar det en hel dag?
Det er faktisk derfor jeg gjør dette, for å vite hvordan folk fyller dagene.
For jeg føler selv at jeg ikke gjør så mye på en hel dag.
- Du burde gjøre det. - Jeg skal det.
Så banker Glenn O'Brien på døren i en sånn frakk som Joseph pleide å bruke.
Med pelskrage, beige.
Med belte.
Han kommer inn og tar den ikke av og sier:
"Jeg skal jamme med Bruce." "Kom igjen! Kan du jamme?" sier jeg.
"Du spiller jo ikke noe instrument."
Han sier: "Vi hører på plater og sier at vi vil gjøre det sånn."
"Dere burde ha Topaz Caucasian i bandet," sier jeg.
- Hun spiller ikke noe heller. - Hun spiller trompet.
Men hun eksisterer ikke. Hun er oppdiktet.
Hun er en kvinne som Pat Costello fant opp,
en del av Wartoke Music Publicity Group.
De promoterer Stevie Wonder.
De tok meg med på turné med Rod Stewart.
Og de nevner det navnet av og til, Topaz Caucasian.
Hun var på en Miami-popfestival eller noe.
Newport-festivalen der hun dukket opp med Miles Davis,
og de skrev det i avisen.
Hun er visst en rødhåret mulatt som er 1,83 høy.
Hun var faktisk i alle avisene.
Jeg har møtt folk som sverger på at de har sett henne.
Hvordan visste du at hun var oppdiktet?
Fordi jeg var der da hun ble oppdiktet.
Visste Glenn O'Brien at hun var fiktiv?
Jeg sa at hun var oppdiktet, og jeg sa at det ville vært perfekt
om dere skulle si at dere har tenkt på henne, og han sa "ja".
Han kjente til henne. Han sa at om noen skulle våge å si at de var henne,
så ville man bli hørt og få lage en plate, i det minste en demo.
For folk lurte: "Hvem er hun?" Litt som om de gjør det på ordentlig.
Jeg tror at de begynner å samle på musikere.
Jeg tror Suzi Quatro gjorde det.
Hva skjer nå?
Glenn er der. Han blir i ti minutter, og så går han.
Så er det bare Vince og meg, og jeg sier: "Jeg må tilbake på jobb."
Og Glenn sier at han skal hjem.
Jeg nevnte boken din under dette,
og de sa: "Patrick sier at det hadde vært flott å ha en sofa."
Og jeg sier: "Det hadde forandret livet mitt."
Og vi diskuterer det under middagen, klinemulighetene,
og hvor vanskelig det blir. I leiligheten hans er det en seng og rette stoler,
så de må enten gå på soverommet og se på TV,
eller legge seg på sengen... Han har den i stua.
Han har masse blader og brev som han må flytte.
- Sofaen er en mellomting. - Man kan gjøre det der og sove på den.
- Strekke seg ut eller lese på sofaen. - En ganske fin ting.
Og en dag kommer den til å bli din.
Ok, så Vincent går, og jeg går tilbake til mørkerommet.
Er dette rundt ti?
Noe sånt. Jeg følger ikke med på tiden.
Og jeg tenker på
å gjøre restaurantforstørrelsene.
Restaurantjobben jeg gjorde, restaurantens interiør.
Jeg hater å kopiere det.
Det er 14 forskjellige kopier,
og kontaktkopiene av Ginsberg henger allerede til tørk.
Hva er reaksjonen din?
Det er veldig lite der. Det er ingen kontaktkopier.
Så tar jeg restaurantbildene,
og når jeg ser på dem, er jeg bare helt utmattet.
Jeg vil bare legge meg igjen, men når jeg begynner å jobbe, våkner jeg.
Spiste du lunsj?
- Smørbrødet med leverpølse. - Jeg tror du er underernært.
- Spiser du nok grønnsaker? - Iblant, men det var alt jeg spiste i går.
- Ikke nok for en fullvoksen mann. - Sannsynligvis ikke.
- Det er derfor du er trøtt. - Ikke så trøtt.
Visse ting gjør meg trøtt, som Allen Ginsberg.
Så jeg gjør forstørrelsen av restauranten,
og etter at jeg har gjort et halvt dusin,
innser jeg at det er en flott jobb. Det ser veldig profesjonelt ut.
Jeg tok mange bilder av en restaurant
og et portrett av eieren for 450 dollar. Et skikkelig kupp, en veldig god pris.
Jeg syntes at det var for mye. Jeg var bare der noen timer og tok bilder.
Og de ser virkelig ut som stedet.
Så ringer Fran, og jeg sier: "Jeg jobber."
"Ok, fortsett å jobbe, vi snakkes i morgen."
Så sier hun "ha det".
Jeg gjør ferdig restaurantbildene og vasker dem.
De må ikke ligge over natten, for polycontrast-papiret
begynner å løsne i kanten.
Jeg vil at det skal se presentabelt og fint ut, så jeg får pengene mine.
Så jeg vasker dem, og varmen er av.
Den ble slått av rundt 19.30 da Vince tok en dusj. Det begynner å bli kjempekaldt.
Skjer det hver kveld?
Det er veldig merkelig. Dagen før sto den på hele natten.
Det var så varmt.
Den var på til syv og av klokken to.
Det er en slags automatisk greie. Det er veldig rart.
Det er greit å la kopiene lufttørke,
for hvis det er kaldt, kan jeg la dem stå over natten
så de tørker saktere og blir glattere.
Så kom jeg på at jeg skal til Tina i morgen,
og jeg må ta med bildene av Janet Flanner.
Hun skal kjøpe to i bytte mot fotograferinger.
Jeg velger ut to som matcher,
og så innser jeg at kopien jeg fikk laget, den du har,
faktisk var veldig mye bedre,
og jeg hadde ikke sett den før.
Felicity sa: "Jeg vil ha kopien i dag. De folkene er her på fest."
Jeg var opptatt hele morgenen og kom hjem rundt tre, så jeg sa:
"Jeg gjør det på en time for 50 dollar." Jeg kan like gjerne gjøre Tina sin også.
Jeg syntes de var gode, men så innså jeg at for å gjøre en god jobb
må jeg virkelig ha tid til å se på det, virkelig se hva jeg gjør.
Noen ganger står jeg bare og stirrer på det, og det er ganske fornøyelig.
Det tar virkelig tid å bli kjent med det.
Det høres nesten tåpelig ut.
Uansett hadde jeg ikke innsett at de var ganske ordinære kopier.
De var gode, men de var ordinære.
De hadde sånne veldig rare kontraster.
Så jeg signerte dem.
Pennen min var dårlig, så P-en i Peter så forferdelig ut.
Når du setter penn og tusj på forsiden av en kopi,
ser det ynkelig ut. Jeg tenkte:
"Jeg vil ikke ha det for nært E-T-E-R, men jeg kan holde det i samme skala
og gi det litt futt, så det blir en del av bildet."
Men pennen ville ikke skrive tydelig. Den ville gå sakte.
Så jeg signerte dem og tenkte: "Vel..."
Forresten, først fjernet jeg to flekker. Jeg hadde tilsølt kopien.
Så gikk jeg gjennom bildene mine for å finne bildet av Frank Limas datter
til Tina, som liker det.
Jeg visste ikke om jeg hadde trykket det, men jeg hadde et som var montert,
så jeg fant det monterte.
Det var i ferd med å løsne fra pappen.
Limet hadde løsnet,
så jeg tenkte jeg skulle stryke det på igjen og se om det festet seg.
Jeg gikk inn og hentet strykejernet, klokken var nå 02.30,
og jeg presset det ned med et papirark
og fikk det tilbake til montering.
Jeg tenkte: "Kantene er litt skjeve, men jeg kan si at det er originalbildet."
Det var fortsatt fint, men kantene var litt sånn passe.
Jeg pleier å ville at ting skal være veldig ryddige.
På en måte var det morsomt at jeg engang tenkte sånn.
"Dette er originalen."
- Har du aldri tenkt sånn? - Jeg vet ikke om det er bra eller dårlig.
- Det er ikke dårlig. - Det er som å vikle seg inn...
Du ville ikke la deg vikle deg inn for mye.
Utseendemessig vil jeg at det skal være ryddig.
Det er noe med det som plager meg.
Så jeg dro ut strykejernet.
Og jeg så noen flekker.
Det var en flekk som jeg ble overrasket over at var på kopien.
Det var som et hårmerke.
Jeg pleide å være god på retusjering, men nå ser jeg ikke like godt lenger.
- På nært hold. Er det nær- eller langsynt? - Langsynt.
- Jeg må se på ting sånn. - Jeg også.
Jeg var så glad i å retusjere. Jeg pleide å se små flekker,
og med en pensel malte jeg små prikker på dem.
Jeg kunne sitte i timevis.
Det var så tilfredsstillende, og jeg var flink til det.
Nå er det som et fysisk ubehag.
Ikke at det gjør vondt.
Det føles ikke riktig. Jeg ser det ikke. All tilfredsstillelsen er borte.
- Når du får briller, så... - Ja, jeg må skaffe briller.
- Trenger du dem for å se på avstand? - Nei. Bare på nært hold.
Første gang jeg merket at jeg begynte å bli langsynt,
var da Maurice Hogenboom, en fantastisk nederlandsk fotograf,
kom hjem til meg.
Jeg dro hjem til Phoebe,
og han viste meg et bilde av seg selv. Veldig fint.
Han tok ut bildet og sa: "Se på dette."
Han la det 30 centimeter fra ansiktet mitt.
Ikke for nært.
Jeg måtte ta et skritt tilbake. Irriterende.
Jeg måtte ta det i hånden og sette det her borte og si "jaha".
Da innså jeg det. Det var rart. Jeg pleide å kunne se ting på nært hold.
Trodde du at vi var skånet for alt sånt?
- Jeg har aldri tenkt på det før. - Jeg trodde aldri sånt ville skje.
Jo, jeg følte at ingen av de aldersrelaterte...
Leddgikt, bursitt, revmatisme...
- Vennen... - Nei, jeg har bursitt.
Det var siste gang jeg så Maurice Hogenboom.
- Han vil ikke vite av deg, gamle mann. - Nei, han dro til Brasil.
Han tok bilder og tok et skritt tilbake utfor en klippe.
Det var hundrevis av meter ned.
Der ser du hva som skjer når man tar et skritt tilbake.
Alt henger sammen.
- Så du retusjerte. - Ja, jeg retusjerte.
Så tok jeg fram en konvolutt og et stykke papp.
Jeg hadde ingen papp. Ingen jeg ville bruke,
så jeg tok et montert foto, for jeg hadde lite papp.
Jeg satte det ved døren så jeg ikke skulle glemme det.
Kontaktkopiene som jeg tørket i det elektriske tørkeapparatet, var tørre.
Jeg så gjennom dem med forstørrelsesglasset mitt
så jeg kunne se ansiktet ordentlig, og de var ikke gode.
- Var de gode nok for Times? - Sannsynligvis. Men han viste ingenting.
Det var ikke det, bare at det ikke klikket mellom oss.
Han var så fiendtlig.
- Det sa på sett og vis noe om meg. - Men han gjorde det virkelig vanskelig.
Men hvis han hadde vært tiltrukket av meg...
For menn tar ofte helt ulike bilder av hverandre enn kvinner.
Jeg har sett bilder av menn som kvinner har tatt.
Noen ganger er de så sjarmerende og innbydende.
Noen av Shaylas bilder av menn er vidunderlige og rørende.
Det er en vakker kvinne på gaten,
og hun retter kameraet mot en bygningsarbeider.
Jeg har mistet tråden. Jeg husker ikke hva det var.
- Du så på Ginsberg-bildet. - Akkurat.
Det hadde faktisk ikke mye. Jeg hatet det ved første blikk.
Ved andre øyekast tenkte jeg: "Kanskje. Det er ikke uinteressant."
Men på min snobbete måte tenkte jeg at det ville være bra å ha Ginsberg
og Burroughs i en bok, i min bok.
Som Susan sa, bare til vennene sine.
Jeg tenkte: "Vil Susan Sontag skrive en introduksjon til boken min?
Burde Vince Aletti gjøre det? Fran kan skrive noe morsomt."
Utgiveren vil nok ha noe å si om det.
Hun hjelper nok med å selge bøker.
Ville ikke du heller kjøpe en fotobok hvis...?
Det ville selge bedre enn Vince Aletti.
Jeg vil gjerne tjene penger på den
og også spre den.
Jeg har alltid hatt stjernekompleks.
Jeg ville bli en slags stjerne eller stjerne.
Jeg vil at verket mitt skal heve seg over det.
Jeg vil at verket mitt skal overgå det
og snakke for seg selv uten en eneste stjerne i det.
Ja, det kan det.
Jeg synes den stjernegreia er veldig overflødig.
Men...
Det er ikke hvilke som helst stjerner.
For meg var de stjernene i utstillingen. Det er noe annerledes.
- De er veldig tilgjengelige. - Det er som Joan Crawford.
Det er det samme.
Akkurat som Joan Crawford. Ville ikke du likt å se henne?
Hun interesserer meg ikke.
Hvis hun sto rundt hjørnet.
Jeg er ganske blasert når det gjelder stjerner.
- Hva med en kveld med Joan Crawford? - Jeg tror det ville vært dødskjedelig.
Jeg tror du har rett. Jeg er likevel veldig nysgjerrig.
Jeg vil heller møte Bette Davis.
Det fins andre mennesker. Jeg valgte bare Joan Crawford fordi...
Vince viste meg en bok, og på omslaget var det en scene fra...
Det var nok King Kong i New York eller en annen film,
eller oversvømmelsene i New York, og du ser bølgene rulle nedover gatene.
Det var Herald Square med Crawford.
Hvor var jeg?
Jeg la dem i konvolutten ved døren.
Så ser jeg på Ginsberg-bildene, og jeg liker dem ikke.
Men jeg tenkte: "Ett eller to av dem er ikke så verst.
Hvis jeg kopierer dem veldig bra... "
Noen ganger kan kopiering...
Få frem ting?
Ja.
Selv ansiktstrekkene.
På en kopi kan en person se helt annerledes ut.
Det er som å legge til noe eller... tvinge noe til å skje,
noe som er interessant.
Så begynte jeg å skrive ned mine siste notater om dette.
Og jeg sa: "Jeg skal legge meg."
Men så sto jeg opp.
Da jeg hadde gjort det, satte jeg meg ved cembaloen
og gikk gjennom Bach-stykket som jeg kan.
Jeg gjorde noen feil, men...
Jeg spiller det om til jeg gjør det riktig. Høres bra ut.
Så slukker jeg lyset. Først stiller jeg klokken og pusser tennene.
Du har ikke spist noe siden middagen. Jeg hadde spist seks ting da.
Jeg følte meg faktisk oppblåst.
Jeg vet ikke hvorfor, om jeg var anspent.
Hvorfor føler man seg oppblåst? Hva er det et tegn på?
Jeg spiste knapt middag, men det føltes som om maten var i magen i timevis.
Trolig av drittmat. Magen din har krympet.
- Det er det som er problemet. - Nei, den stikker faktisk ut.
Den har blitt så liten fordi du ikke spiser
at litt mat kan få den til å stikke ut.
Etter halvannet smørbrød med leverpølse stakk faktisk magen ut.
Jeg tror faktisk at det er fordi jeg røyker og er anspent.
Du bruker mye energi på røyking når du kan bruke den på noe annet.
Det er ikke bra. Jeg vet det.
Det gjør meg opprørt. Det gjør det virkelig.
Jeg skulle ønske jeg kunne slutte. Jeg føler meg ikke bra.
Jeg har røykebakrus hele dagen.
Og så cembaloen.
Jeg pusser tennene.
Jeg stiller klokken til ti om morgenen, og så går jeg og legger meg.
Jeg sovner nesten umiddelbart.
Og så etter et par minutter
våkner jeg fordi horene står på gaten utenfor.
De snakker med hverandre.
De snakker så høyt at jeg kan høre dem selv med vinduene lukket.
Hva snakker de om? Om jobben sin?
Ja.
- Bare jobbprat? - Ja.
Holder de deg våken en stund?
Nei.
Jeg sto opp
og så ut av vinduet.
Jeg så på dem for å se hvordan de så ut.
En av dem sminket seg i mørket
i et bilspeil.
Et sidespeil.
Det var faktisk ikke en bil, men den blå varebilen
som kommer fra narkokasjotten i kvartalet lenger nede.
De har en blå varebil
med sotede vinduer,
og den har et lite, rektangulært speil.
Og så la jeg meg igjen
og sovnet.
Tekst: Aleksander Kerr www.junefirst.tv
BASERT PÅ BOKEN "PETER HUJAR'S DAY" AV LINDA ROSENKRANTZ