Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Okej, helt tyst.
Rulla ljudet.
Scen ett, tagning ett.
Klart.
Och klart.
Den 19 december 1974 spelade Linda Rosenkrantz in
en intervju med fotografen Peter Hujar
där hon bad honom att i detalj beskriva gårdagens aktiviteter.
Hon fick idén till en bok och ville samla en rad samtal
som hon planerade att ha med alla sina konstnärsvänner om deras vardagsliv.
Boken gavs aldrig ut och originalljudbandet försvann,
men 2019 hittades en maskinskriven utskrift av intervjun från 1974
bland Hujars dokument som arkiverats på Morgan Library i New York.
- Telefonen väckte mig nog. - Ringde inte väckarklockan?
Jag tror att jag sov igenom den. Jag satte den på 08.30
för klockan nio skulle Jacqueline de Mornay från Elle Magazine komma.
Hon bodde på Hotel Chelsea
och hennes engelska var inget vidare.
Hon kom för bilder på Lauren Hutton.
Klockan är nio, telefonen ringer och det är Jacqueline som säger:
"Kan jag komma om 20 minuter?" "Utmärkt", svarar jag. Sen kliver jag upp.
Jag sätter på vatten till kaffet och sen ringer telefonen igen.
Det var Susan Sontag. Hon frågade: "Är du vaken?"
Sen hörde hon radion och sa: "Det är du. Jag vill gå och se din utställning idag."
Hon sa att hon trodde att den var bra. Hon inte kunde föreställa sig nåt annat.
Hon skulle till Paris dagen därpå och skulle inte hinna se den
så jag sa att killen från galleriet hade ringt
och frågat om jag kände Max Kozlov eller Susan Sontag.
Varför då?
Det jag sa var faktiskt en lögn.
Du ska få andra versionen. Bara en liten ändring, men det avslöjade nånting.
Så han nämnde alltså inte hennes namn?
Nej, jag försökte väl imponera på honom med olika namn.
Som...
Han ringde och frågade
om jag kände Max Kozlov och jag sa: "Nej, jag vet vem han är."
"Vet du hur man kommer i kontakt med honom?" Och jag svarade "nej".
Han håller på med en fototidning
och han vill att nån skriver en introduktion eller nåt.
"Jag känner inte Max Kozlov. Varför frågar du inte Susan Sontag?"
"Känner du henne?" Och jag sa "ja".
Det var så det gick till.
Jag ville inte berätta det för Susan.
Hon sa: "Jag skriver bara om jag måste, eller för vänner."
- Är du ingen vän? - Det var för tidningen, inte för mig.
Hon sa det så vänligt.
Och då sa jag: "Jag ville berätta det ifall du går till galleriet idag
och killen kommer fram utan att jag har ringt dig."
"Bra att du inte gjorde det", sa hon. Och sen sa hon "stor kram".
Den meningen hade ingen början.
Ibland har hon nog kallat mig "raring".
"Stor kram" och sen en paus och sen "raring".
"Hej då."
Sen hämtar jag mitt kaffe och sätter mig vid mitt skrivbord
och efter knappt 20 minuter knackar det på dörren. Det är tjejen från Elle.
På nåt vis under tiden har jag fantiserat om att hon ska förföra mig.
- Har du träffat henne? - Nej, men att hon skulle komma in...
...som i en fransk film, ställa sig mitt på golvet
och vara väldigt oanständig och försöka knäppa upp mina knappar.
Det var en av fantasierna jag hade.
Jag tänkte att det skulle vara toppen direkt på morgonen. Väldigt franskt.
Hon kommer in och är kort.
Hon bär en lång cape
och hon är så där väldigt franskt chic. Inte pretentiös, men nästan.
Och hon kommer in och säger: "Hej, jag heter Jacqueline."
Jag säger "hej, kom in"
och hon säger: "Jaså, du bor här?"
"Är det här även din studio? Jättefint!"
Hon gillade den visst.
Ibland frågar folk om jag just har flyttat in eller...
"Det blir bra när du har fixat till den."
- Vill du ha nåt att dricka? - Nej. Då säger jag att den är det.
Och sen sa jag: "Här är bilderna på Lauren Hutton."
Hon säger: "De är fantastiska. De är inte som Avedons."
Lauren Hutton är vacker, men hon ser ut som en pojke
i sina Levi's och sneakers.
Och jag frågar: "Hur mycket tänker de betala?"
Hon svarar: "Jag vet inte."
Artikeln är på fyra sidor och hon vet inte om de ska använda en eller fyra bilder.
Jag frågar vad hon tar per sida, men det vet hon inte.
Jag blev nästan misstänksam. Det kan vara Lauren Huttons fan
som försöker lura till sig bilder på henne.
Skulle hon vara en utgivare?
Jag kan ge bort bilder till nån som... Men jag vill ha pengar. Fyra sidor.
Ja, det kan bli en hel del. Men hon borde vet hur mycket.
Ja, som utgivare. I synnerhet eftersom hon skickades efter bilderna.
Jag försöker verkligen vara en affärsman.
Du har rätt att veta innan du ger bort dem.
Jag brukade gå till den andra ytterligheten
och ge dem bilderna utan att säga nånting om pengarna
och sen hoppas på en check. Men jag frågade och hon visste inte.
Hon sa att hon skulle komma tillbaka den 7 januari och ringa mig.
- Vart skulle hon nånstans? - Tillbaka till Frankrike.
- På Susans plan? - Jag vet inte. Ja, samma plan.
Sen tog hon bilderna och jag sa "okej", och det sa hon med.
Och sen sa jag: "Låt mig bara skriva ditt namn."
Jag skrev namnet som "de M"
och hon sa: "Nej, inte stort M."
Sen lade jag bilderna i ett kuvert och vi sa hej då och sen gick hon.
Och hörde aldrig av sig igen.
Hon var här nästan lika länge som det tog mig att berätta historien.
Jag drack kaffe och försökte reda ut hur mycket folk var skyldiga mig
för det började bli luddigt.
Jag summerade alla säkra summor som jag vet att jag ska få.
300 för ett restaurangjobb som jag tydligen ska få 450 för.
I ena kolumnen skrev jag 300 säkra
och i den andra 450.
- Hoppfull. - Det är mycket troligt.
Den säkra summan uppgick till 825,
utan artikeln i The Village Voice. Den kan fortfarande bli av.
- Den ska in nästa vecka. - Ja, det är ju säkert.
- En vecka från idag. - Nästa utgåva.
- Hur mycket av bandet är inspelat? - En tredjedel.
Jag vet inte om jag ska ge fler eller färre detaljer.
Det är bra.
- Okej. Var det tradigt? - Nej, inte för mig.
Och sen ringer Bob Mony.
Han sysslar med indexering, men han är pianist och spelar cembalo.
Så skicklig. Han spelar sex timmar om dagen.
- Han frågar om jag känner Lily. - Vem?
- Lily, tidigare känd som Clydine Malleck. - Ja, just det.
Paul gav henne namnet.
Gjorde Paul det? Jag trodde att nån stor mästare gjorde det, inte Paul.
Det var ingen stor mästare.
Jag åkte dit på en helg för homosexuella män.
- Som en nutida religion. - Såg du reklamen i The Voice...
- ...med alla kroppar på varandra? - Ur ett designforskningsperspektiv.
Väldigt elegant med tjusiga bruna mattor. Nej, gröna mattor och bruna väggar
och stora sittsäckar
och designforskningsmöbler.
Fina bord. Det är rätt överdådigt.
Inte alls torftigt.
- Vad då? - Smaklöst.
Det kan verka smaklöst, men det är överdådigt eftersom de har pengar.
Vi talar om pengar. Vi är moderna.
Hur som helst...
Han vill veta om jag har Lilys nummer för hon ska till Rom för att träffa Paul
och hon ville åka hem till honom. Bob Mony är granne med Paul.
- I New York? - Ja, hans lägenhet här.
- Alan Lloyd bor mitt emot Bob Mony. - Ja, jag visste att Alan var där.
Alan har nycklar till Pauls lägenhet. Jag vet inte var Alan var.
Bob Mony trodde att Alan var hos sin moster Phoebe.
Namnet låter bekant. Har jag berättat det konstiga med det?
Om Linda Lloyd fick en dotter, så skulle hon heta Phoebe Lloyd.
Hur som helst...
Jag ger honom hennes hemnummer och numret till Arrica.
Och sen: "Hur är det med allt?"
"Vi ses! Hej då!"
Min plan är sen att gå och lägga mig igen.
- Vad är klockan ungefär? - Cirka 10.15.
Jag ville bli av med tjejen och sen sova till 10.30.
- Sen ringde Ed Baynard. - Gick du och sov igen?
Nej, jag var precis på väg.
Klockan 10.15 ringer Ed Baynard och frågar om jag är upptagen.
"Ja", svarade jag.
Och han sa: "Ring mig sen."
"Nej, jag har tid en stund", sa jag. Och han säger: "Ring mig sen."
"Det är mest lägligt nu." Då sa han: "Vi missförstår varandra."
"Jag är upptagen nu, men jag kommer att vara mer upptagen sen."
"Jobbar du i mörkrummet?" "Ja", svarade jag.
Jaså? Nu fattar jag när jag ringer och du säger...
Nej, jag orkar inte prata med Ed Baynard.
Det går inte att lägga på. Han släpper en inte. Han är en mästare på det.
Och dessutom lyssnar han inte. Han är helt vansinnig.
Trycks det här, så hoppas jag att ni skriver hans namn.
Vad menar du "om"? När.
Jag menar den här delen. Jag vill att du använder riktiga namn.
Och han: "Jag har tre saker att säga."
- Har han alltid en lista? - Nej, han försökte fatta sig kort.
"Fred McDarrah recenserar galleriet och jag recenserar inte din utställning."
- Så Fred skulle göra det i hans ställe? - Ja.
"Jaha", sa jag. Han sa: "Det är bättre om han recenserar galleriet."
Jag sa "vad synd, för Ed Baynard skulle recensera utställningen
utan att nämna Christopher Makos", vilket jag tyckte var toppen.
Men jag antar att det är hans utställning.
Har jag sagt att de erbjudit mig en till i januari?
Hon ringde och sa: "Kan du fixa en utställning?" Jag sa "nej".
Jag vill inte ställa ut nån skit.
- Du måste bestämma dig och se dig runt. - Vad gäller ett galleri...
Om jag har en utställning,
så vill jag att det ska vara en samling bilder.
Den var enligt mig rätt så välgjord.
Vad jag än gör, så är det det bästa av vad jag gjort. Inte ett enda dåligt foto.
Väldigt respektabelt. Jag var irriterad, men jag sa:
- "Nåväl..." - Fränt.
Vad annars kunde jag säga?
- "För det andra. Jag slutar på The Voice." - Varför då?
För Ed skrev en artikel om Lilo och hennes foton,
men de ville att den skulle ges ut i Allie Andersons namn,
utgivaren för mittuppslaget, för hon sa att han var jävig.
- Han sa: "Vilket dravel, inavel." - Rätt vasst.
Det är oviktigt. Vad spelar det för roll att sätt sitt namn på den?
Trea på hans lista var juldagen.
Han sa: "Vad ska du göra?" "Jag vet inte än", svarade jag.
"Vi ska ha en grej här. Det kommer bara att vara folk."
- "Jaha", sa jag. - Inga gäss eller ankor.
- Han sa: "Jo, Bill Elliot, Lilo." - Samma gamla inavlade personer.
- Jag tror han menade "riktiga personer". - Så är det bara.
"Jag måste tillbaka till mörkrummet nu", sa jag.
Och sen gick jag och lade mig i sängen
med kläderna på. Jag hade bäddat sängen tidigare
för Jacqueline de Mornay. Jag ville att det skulle se städat ut.
Jag gled in under lakanen med kläderna på.
Kan du somna så lätt?
- Ja, jag var trött. - Uppenbarligen.
Jag satte klockan på 11.30 och sen somnade jag direkt.
Vilket liv!
Jag låg kvar i sängen till 11.30 och sen klädde jag på mig.
Jag trodde att du klädde av dig.
Jaså? Jag gjorde väl det och bara ljög.
- Du måste ha tagit på dig skorna. - Ja, jag tog nog på skorna eller nåt.
Jag går och kokar en till kopp kaffe
och tar två skivor rostat bröd med hallonmarmelad.
Och nu tänker jag att jag ska ringa Allen Ginsberg exakt vid 12
för han brukar meditera
och de bad mig att ringa efter klockan 23 eller 12.
Klockan är exakt 12 och jag ringer honom. Det är upptaget
så jag tar på min röda jacka och går ner för att köpa cigaretter.
Jag ger henne en 10-dollarsedel och även en penny
för cigaretterna kostar 56 cent.
- Gör de? - Jag går upp igen.
Jag ringer Allen Ginsberg och det är fortfarande upptaget.
Och ungefär klockan 12.20 kommer jag fram.
Jag hör en mansröst svara
och jag frågar om Allen Ginsberg är där.
Och han frågar: "Vem är det som ringer?"
"Peter Hujar. Jag ska ta bilder på Allen Ginsberg för The Times."
Mansrösten säger: "Peter Hujar från The Times, Allen!"
Allen kommer till telefonen och hälsar och jag säger "hej".
Han frågar: "Vem är det här?"
"Peter Hujar." Jag säger inte från The Times för det vet han redan.
"Jag ska fotografera dig."
Och han säger "okej".
Och jag frågar: "Går det bra idag?"
Och han säger: "Bra, idag."
Jag frågar när. "I eftermiddag."
"Om en timma?" Han svarar "okej".
"Eller om trekvart. Jag måste bara äta nånting."
Jag nämnde nåt om ett porträtt
och han maler på om att det är typiskt dem att vilja ha porträtt.
Han sa inte att de var gammalmodiga, men nåt ord som fick dem att verka...
"Gör de fortfarande porträtt i tidningen?"
Hela tonen var väldigt otrevlig.
"Jo", sa jag. Han sa: "Ring The Times och säg att vi inte kan göra det."
Och jag sa:
"Låt oss inte oroa oss för det. Vi gör vad vi kan."
"Du behöver inte göra nåt du inte vill, bara du är med på bilden."
Han sa: "Nej, bäst att du ringer The Times."
Jag tror att jag var rätt hård. Jag sa: "Det är jättekonstigt. Vad är du orolig?"
"Vi gör det som du vill. Det är okej." Han sa: "Jag vill bara klargöra det."
Jag sa: "Det spelar ingen roll. De vill bara ha en bild."
"Inget är bestämt. Du ska bara göra ett porträtt. Vi ses om en timme."
- Bor han fortfarande på Lower East Side? - Ja.
Han ger mig adressen som låg på 10th Street mellan C och D.
Han frågar om jag vet var det är. "Ja, jag bor också här."
"Var nånstans?" "2nd Avenue och 12th Street", vilket inte riktigt duger.
- Känns som Uppe East Side. - Killen är där i ett flott område.
Jag tar min kamerautrustning
och måste bestämma vilken jacka jag ska ta till Lower East Side.
Jag tänker att jag ska ta min långa...
Vad det nu är... Rock.
Jag går iväg med den, men sen känner jag att den är fel.
Jag vet inte vad kravet är, men den var inte rätt för Lower East Side
eller Allen Ginsberg.
Det är lite bohemisk poet över den så jag är nog fräckare i min röda skidjacka.
- Bra val. - Jag tror att den är mer Lower East Side.
Just det! Innan jag gick så vattnade jag växterna.
- Jag vet inte riktigt när han ringde mig. - Vem då?
Allen Ginsberg. Men jag pratade med honom.
Den där timmen jag förberedde mig...
Jag minns inte riktigt när det var, men jag vattnade växterna innan jag gick.
Har du en vattenkanna?
Nej, kaffepanna.
Jag fyller den i badkaret för trycket är mycket snabbare.
Sen går jag mot Allen Ginsberg,
nerför 2nd Avenue och rakt över 10th Street,
förbi Fred och Simona Tuten och den där konstkritikern.
- John Gruen? - Ja.
Ginsberg är två kvarter bort där det verkligen ser fattigt ut.
Den här puertoricanen hade gul färg på hela sina händer,
en tjock rand på näsan som om han hade sprejat sig själv
med sprejfärg i brandgult
och hans skjorta och händer var bara helt...
På ansiktet var den ljusare och lite mer utspridd,
som en lyster, men sen torkade han näsan och fick som en rand...
Stod han där på gatan?
Han kom ut från byggnaden och tittade nästan lite otrevligt på mig.
Jag tänkte: "Han ser det. En utböling."
Jag kände mig nästan flott där. Den där stadsdelen är skrämmande.
- Så sliten och grå. - Som Bronx där min moster Pauline bor.
Jag är inte rädd på riktigt, men det är obehagligt att gå dit.
Jag går till hans byggnad och lägenhet 4C och knackar tre gånger på dörren.
- Sa han åt dig att göra det? - Nej, jag bara gjorde det.
Peter Orlovsky öppnar dörren och har på sig en basker
med håret bak i nacken.
Han är väl 45 år gammal, som en gammal polsk man.
Vet inte om han hade den förut. Du vet hudfärgade födelsemärken med hår i
som gamlingar har i ansiktet? Han har två såna på sin kind.
Och han är...
Han är tyngre. Det är inte att han är fet...
- Han börjar bli äldre. - Ja, han har mycket grått i skägget.
Och han säger: "Allen pratar i telefon. Slå dig ner."
Jag vet inte vad jag väntade mig,
men det var ett väldigt slitet hyreshus
med hyresmöbler,
linoleumgolv
och några indiska grejer.
En madrass på golvet och en affisch med Bob Dylan på väggen.
Rolling Stones.
Några gitarrer som låg omkring.
Det var en tjej där med väldigt stark New York-dialekt. Hon var runt 22.
Satt hon bara omkring?
De skrev adresser på julkort. De återgick till det.
Hjälpte hon dem att göra det?
Allen pratade i telefon. Du antar nånting som vi inte vet.
Jag vet inte om hon bodde med dem eller inte. De hade nån relation.
Jag fick känslan av att Allen bor mer på landet
och att Peter bor där med sin tjej. Det är min gissning.
Han satt i telefon och pratade om Ellsberg.
- Vad sa han? - Jag var faktiskt inte så intresserad.
Jag kunde ha lyssnat, men jag brydde mig inte.
Sen lade han på luren och sa:
"Hej, vill du ha lite te?"
Han sa "nej, vi går nu", innan jag ens hann säga nåt.
"Jag vill gärna ha en kopp", för jag ville inte gå ut i bostadsområdet.
Så vi tog en kopp kaffe och sen ringde Hibiscus och han sa:
"Hej, Hibiscus!"
När han lägger på är han väldigt kylig och misstänksam.
Har han ett stort skägg?
Ja, som en indier. Det är så här brett och han är skallig på huvudet.
Han har glasögon med stålbågar. Han brukade ha mörka.
Jag har ett fint foto på honom och Gregory som Gregory gav mig.
Jag skulle vilja se det.
Sen frågade jag: "Hur är det med Hibiscus?" Han frågade honom...
- Känner du Hibiscus? - Ja.
"Utställning? Var? När?"
"Hur är kärlekslivet? Bra."
"Samma kille? Hej då!"
Och...
Och sen frågade jag: "Har han fortfarande samma pojkvän?"
"Det har han", svarade han.
Och sen sa han:
"Jag var på en ängelföreställning i San Francisco."
Jag sa: "Jag var på en ängelföreställning här."
"Jag var gåsmor och såg ut som Vivian Leigh",
men han svarade inte alls.
Jag kände nästan som om allting jag sa inte hörsammades.
Och sen gick vi ut
till den här utbrända byggnaden där han blev rånad.
Han står där och pekar mot dörren.
- Bär han en indisk kaftan? - Nej. Levi's.
Just det. Han säger att han bär samma kläder på sig som när han blev rånad.
Jag säger: "Jag tror inte att det spelar nån roll."
Sen säger han nånting
om nåt som jag har glömt bort.
Då säger jag "det liknar nåt ur en italiensk serietidning",
när han pekar åt det hållet.
Jag minns inte om det var fumetti, men det var lite samma stil.
"Vill du verkligen se ut så i New York Times?"
Och han säger: "Jag vill att folk ska se." På nåt vis knyter han ihop det
med alla utbrända byggnader, igenbommade fönster
och folk som fortfarande bor där. Väldigt öde och skumt.
Precis i hans bostadsområde.
Utbrända byggnader, hela våningar, som om folk blivit utbrända.
Han pekar på en byggnad och säger: "Tuli Kupferberg bor där."
Jag visste inte riktigt vad jag skulle svara.
Jag borde ha sagt att jag har fotat honom, men ville inte det.
Men jag gjorde det ändå. "Jag fotade honom när han var med i The Fugs."
Sen pekar han på slaktarbutiken och säger:
"Där var Peace Eye Bookstore. Ta en bild på mig i den
så att jag kan skicka den till Ed Sanders." Så jag gör det.
Han säger: "Kan du få med allt det här som är bränt?"
- Och jag säger "javisst". - Är han fortfarande misstänksam?
Nej. Jag säger: "Det ser väldigt konstnärligt ut,
att stå i fönstret i en utbränd slaktbutik med armarna i kors och mässa."
- "Om!" - Ja, precis!
Han bara fortsatte och sa "om, pum, tum".
Och sen gick vi till dörröppningen på andra sidan gatan.
Han sätter sig i lotusställning och ser väldigt buddhalik ut,
mitt i dörröppningen, och börjar mässa.
Jag tänker att jag inte kan avbryta Gud. Jag kan inte be honom att sluta med det.
"Vill du verkligen ta en bild i dörröppningen?"
- Men det vill han. - Ja, det vill han.
Sen går en tjej och Peter förbi
och han vinkar. Han säger: "Kom och ta en bild."
"Vi har inte tagit en bild ihop på länge."
Jag tror att det bara är de två, men tjejen nästlar sig in
så de är tre. Jag tänkte att det kan vara intressant
att ta en bild på ett av de längsta äktenskapen.
När jag drack mitt kaffe, det här var tidigare,
sa tjejen "det finns inget socker", men sen hittade hon en portion socker
för hon sa att honung var så äckligt i kaffe.
Jag gillar det. Det är gott.
Vi var klara med bilderna och jag visste inte vad jag skulle göra.
Vid ett tillfälle sa jag: "Du pratar med mig som om jag vore New York Times."
För han tjatade om ägarna och deras koppling till oljeindustrin,
men jag brydde mig inte det minsta. Detaljerna är som nåt ur en såpopera.
"Men du jobbar för dem", sa han. "Nej, det här är mitt första jobb för dem."
Plötsligt var det mycket bättre.
Jag bad att få ta några porträtt på honom hemma.
- Bara för egen del. Han sa "javisst". - Skulle ni ta dem där och då?
Ja.
På väg hem till honom stannade vi vid en grönsaksbutik på hörnet av Avenue C.
Och en bil körde in i bakdelen på en skåpbil.
Det visade sig att killen som krockade med skåpbilen körde åt fel håll.
Han hade inget körkort och bilen var nog stulen, så polisen grep honom.
Han köper tre persimoner
och han frågar: "Har du ätit såna här?" "Ja, jag ogillar hur de känns i munnen."
"Det ger en hemsk, sträv känsla."
Han säger: "Jag började verkligen gilla dem för några månader sen."
Nånting om C-vitamin eller nåt.
Jag frågar: "Har du sett dem växa på träd?"
"De sitter kvar efter alla bladen trillat av."
Han lyssnar inte alls på det.
"Låt mig gå upp."
Jag säger: "Varför sätter du dig inte där borta?"
Han sätter sig i lotusställning och börjar mässa.
En tvångsmässig mässare.
Han tittar liksom inte på nånting. Han ser mig inte alls.
Han fokuserar bara på...
Om-landet.
Sen säger jag att jag inte gillar bakgrunden
så jag flyttar honom, bara för att flytta honom mot en annan vägg.
Och sen säger jag:
"Varför lyssnar du inte mig?"
"Tittar på mig." Och sen börjar han göra det,
men sen börjar han räkna upp vem som egentligen styr landet,
de tio största företagen och oljeindustrin.
Sen blir vi avbrutna av ett samtal och det pratas om William Burroughs.
- Och jag tänker... - Nu har jag min chans.
Jag bara kastar in det, vilket jag på nåt vis gjorde.
Men det är svårt att inte vara så.
Det var som om jag kände att jag måste visa mina meriter.
"Jag ska fota honom imorgon", sa jag. Han sa: "Hur kommer det sig?"
Det är nästan som om allting jag sa...
"Vi sågs på lunch."
"Var då?" "Hos Felicity Mason."
"När då?" "För tre veckor sen."
- Godkände han det? - Nej.
Det låter förfärligt.
Sen sa han:
"Du kan ta intressanta bilder på Bill."
Jag sa: "Jaså?"
Han sa: "Ja, sug hans kuk."
Och jag sa: "Det är bättre om jag ger honom en skolpojke."
"Det kan du göra", sa han.
"Burroughs gillar såna där pinnsmala skolpojkar med slips."
Jag tyckte att det var märkligt. Bara helt plötsligt.
- Att han sa "sug hans kuk"? - Ja.
Det rimmar illa med hans image som mässare.
Han fann det lite kittlande att vara fräck eller nåt.
Det kändes en smula som om han försökte utmana mig.
Han sa:
"Du kan ligga med Bill."
Och jag sa: "Jag tror inte att det är helt otänkbart."
"Han är inte så oattraktiv", vilket han inte är.
Det var nåt... Han var väldigt vänlig. Han ser trevlig ut.
- Jag gillar hans ansikte. - Det är inte motbjudande.
Raka motsatsen till Allen.
Han lär åldras bra. Ginsberg kommer bara att bli en fet gammal judisk gubbe.
Han har alltid varit gräslig.
Jag glömde vad mer vi sa där.
Jo, han sa att han kanske tittar förbi imorgon.
För då har han redan mer tid.
- Hos dig? - Nej, hos Burroughs. Klockan tre.
- Bad du honom att inte göra det? - Nej.
Nej, jag tänkte det först, men sen tänkte jag att det kunde vara intressant.
Burroughs och Ginsberg tillsammans.
Burroughs skulle ändå komma.
Och sen gick jag.
- Var det ett vänskapligt farväl? - Ja.
Han sa att han ville se bilderna
för att säga vilken bild som skulle användas i Times.
I slutändan brydde han sig inte om jag använde hans porträtt.
Du övertygade honom.
Han sa att han bara var hård
och försökte skydda sig själv.
Sen gick jag hem.
Vad var klockan ungefär?
Jag vet inte. Det var fortfarande ljust.
Kanske fyra.
Och sen, då?
- Sen tar jag fram leverkorv. - Jag älskade sånt.
- Är den fortfarande billig? - Nej, den kostar 89 cent för en liten...
Den är dyr.
Men jag var hungrig och ville unna mig.
Jag gör en macka med gott bröd från Pepperidge Farm.
- Vetebröd, men det är... - Groddat.
- Sen tar jag Pep-upen som är kvar. - Vad är det?
Det är Adelle Davis' dryck med jäst och grejer.
Och så fort jag är klar med det, vilket jag åt rätt fort,
går jag in i mörkrummet och förbereder för att framkalla film.
Telefonen ringer och det är Steve Pisney,
en riktigt karaktär som gillar att vara tuff. Han var marinsoldat.
Han är faktiskt rätt gullig, men han är lite som en seriefigur.
Han säger: "Hördu, grabben! Jag känner mig så het ikväll."
"Jag har precis runkat." "Jag har gäster här", sa jag.
- Du ljuger hela tiden. - Det gör jag. Det är otroligt.
- Du inser det inte ens. - Jag vet när jag gör det, men inte varför.
Jag önskar att jag gjorde det oftare. Du ville jobba, inte prata med honom.
Han ville att jag skulle komma hem till honom.
Jag sa: "Okej, vi får höras."
- Han är inte från New York. - Nej.
Sen går jag in i mörkrummet
och framkallar två filmrullar
för det finns åtta sammanlagt.
- Är det bilderna på Ginsberg? - De ligger i framkallningsvätskan.
Och sen ringer Linda och ber mig att skriva ner allting.
Så du har inte skrivit nåt tidigare? Herregud...
- "Jag vet inte om jag minns allt", sa jag. - Det gör du ju.
Jag började tänka att jag faktiskt inte gjorde nånting.
Jag fotade Ginsberg. Kvinnan från Elle kom på morgonen. Det är allt.
- Är inte det intressant? - Verkligen, för så fort jag började...
- Det är som en hel roman. - ...så kom bara allting.
Jag skrev ner allt. Det tog lite tid.
Jag trodde att det skulle ta en minut. Det tog tolv.
Och sen går jag in i mörkrummet och framkallar de andra åtta filmrullarna
när Glenn O'Brien ringer.
Han frågar om jag är hemma 20.30 och jag svarar: "Oj, jag vet inte."
Jag är rätt säker på det för jag ska jobba. Jag borde jobba,
men jag vill egentligen inte. Jag vill inte låsa upp mig.
Sa du det eller tänkte du det?
Jag tänkte det. Jag vill inte låsa upp mig just nu
och jag vet att jag ska jobba och säger jag "ja, 20.30"...
- Skulle han ringa tillbaka 20.30? - Nej, han skulle vara i området.
Han ville veta om jag kunde ge honom negativen på...
Han startade ett rockband som heter Conelrad.
Han kan inte sjunga eller spela nåt instrument. Ingen av dem kan det.
- Nikki, han med analmålningarna. - Jag läste om honom idag.
Han gjorde nåt i lördags kväll. Han är trummis i bandet.
- Med röven? - Jag fotade dem.
De försöker nästan skapa en hajp. Jag vet inte om de ens är seriösa.
- Har de släppt nån musik? - Nej, de har aldrig gjort nån musik.
Glenn kan varken sjunga eller spela, och de får publicitet.
De fick Lisa Robinson från Rock Scenes att ta en bild på dem
och Fran Lebowitz att göra en intervju.
Det är bara ett påhitt. Barn till folk som stred i Korea.
- Och de träffades i Korea. - Är de verkligen det?
De hittade på en historia och pratar om den som om det vore på riktigt.
Jag fotade dem för Lisa.
Och sa "ja, jag behöver inte negativen".
Och jag hänger upp negativen och Vince ringer. Nej...
- Jag hänger upp dem och tar en tupplur. - Så klart.
Låter det som för många?
Två tupplurar om dagen? Ja.
Den första var ingen tupplur, bara fortsättningen på min sömn,
och jag behövde en timme till.
Sen ringde Vince och...
Han ville höra om han kunde duscha hos mig för han hade inget varmvatten.
Han hoppades att det fanns nån som han kunde ringa
för att ta en dusch med. Han önskade att han hade nån vän.
Du borde ha gett honom den andra killens nummer. Han som var het.
De hade inte passat ihop. Vince hade inte låtit honom gör sitt nummer.
Ibland när jag gör det med honom kallar han mig "kompis".
En detalj som jag glömde under samtalet med Glenn O'Brien
var att han skrev en artikel åt italienska Vogue
om Bob Wilson och de använde en av mina bilder.
"Glenn, fick du betalt för det?" Han svarade "nej".
"Jag vill ha pengar av dem. Har du en kopia så jag kan skicka en faktura?"
Det här är juni eller juli -74.
- En bild på vad då? - Bob Wilson.
- Stod ditt namn på den? - Ja.
Vince säger att han kommer om några minuter när han fått ihop sin utrustning.
- För en dusch? - Ja.
- Tog han med egen handduk? - Nej.
- Tvål? - Han tog med sitt schampo.
Sin hårfön.
Förra gången han kom tog han med en tvättlapp.
Jag går till affären och köper tonfisknudlar,
burksoppa och naturell yoghurt och sen går jag upp.
Jag gör 27 armhävningar och slår sen på teven.
- Kvällens underhållning börjar. - Jag tänker att jag ska laga mat.
Men sen tänker jag "just det, Vince", för det var min plan innan han ringde.
Jag kan fråga honom om han vill äta. När han kommer så frågar jag.
"Jag tänker inte ha i grönsaker eller steka lök. Jag bara snodde ihop det."
Han sa: "Jag tänkte att vi skulle köpa kinamat. Jag bjuder."
- Så jag sa: "Toppen!" - Spar tonfisken till en annan dag.
Han står i duschen och säger: "Jag ska snart gå ner."
Jag tänker att det är dumt att vänta här tills hans duschat klart
och ska gå och hämta maten.
Så jag går ner medan han står i duschen. Och vad gör jag sen?
Jag gick till kinakrogen och beställde maten.
Jag går dit och det är en kille där
som ser rätt så tjock ut,
men han har ett jättefint ansikte. Det är nånting ensamt och märkligt...
Han framstår som en ogift man.
Strejt, i 35-årsåldern.
Han tar ett av Jade Mountains kort, visitkorten,
och tar fram en filtpenna och börjar rita på det. Han gör kvadrater.
- Väntar han på sin beställning? - Ja.
- Chow mein med kyckling. - Lycka till!
Servitören kommer ut och säger: "Din beställning är klar."
Han nickar och bara fortsätter rita.
Det går ett tag och han fortsätter rita rutor.
- På ett sånt där litet kort? - Ja, han är helt inne i det.
Sen står servitören där och är lite förbryllad.
Han går fram till honom igen och säger: "Din beställning är klar."
Och han svarar "jaha".
Och den kostade tre dollar och 45 cent.
- För chow mein med kyckling? - För hans grejer. Och sen går han.
- Min tar lite längre tid och kostar 7,30. - 7,30? Men du hade bara sju.
7,43. Jag betalade mellanskillnaden. Jag är en storslösare.
Jag skulle även köpa en cola till Vince så jag går till den grekiska affären.
Jag köper colan. 9,5 dl, vilket kostar 65 cent.
Och sen går jag upp. Han är påklädd och torkar håret.
Killen från kinakrogen, konstnären...
Han köpte nåt i affären. Jag vet inte vad. I den grekiska affären.
Han bad om kvittot. Han betalade inte för den i den grekiska affären.
Han tog bara inköpskvittot och skrev Schmidt på baksidan av det.
Och utan att säga ett ord så gick han.
Du borde prova det.
Det skulle nog funka i det här området uppe i Yorkville.
Jag går upp igen och öppnar alla lådor. Jag tar fram tallrikar
och vi sätter oss och äter. Jag tar den med sötsur sås och Vince...
Delar ni inte?
Jag gillar inte kycklingwok med svamp.
Vince åt inte så mycket. Jag åt upp hela min. Det var för lite ris.
"Varför tar du inte hem colan? Jag har kvar den sen sist. Den är avslagen."
- Han lever på cola. - Därför har han så bra hy.
Han äter inte bra, Vincent. Han älskar verkligen skräpmat.
Vi gick ut med Fran Lebowitz och Craig Karpel en kväll på en italiensk krog.
Vince tjatade om att kliva ur bilen för att gå till McDonald's.
Han skulle möta oss på krogen över kaffe.
Det är ju galet! Det är kanske för att han är uppvuxen med italiensk mat.
Men när man ska träffa folk. Han var tvungen att äta på McDonald's.
Ja, och få sitt rus.
Jag minns inte vad vi pratade om.
Jag berättade om Allen Ginsberg.
Jag läste början på listan för honom.
Jag sa att det var otroligt. Jag kände att jag inte hade gjort nåt
förutom att kliva upp, fota Ginsberg, framkalla filmen och inget mer.
Jag känner ofta att mina dagar inte är så händelserika. Bortkastade.
- Nu vet du det. - Jag har kastat bort ännu en dag.
Jag vara bara två timmar med Ginsberg.
Det tar en dag.
Det är faktiskt därför jag gör det här, för att veta hur folk fyller sina dagar.
För jag känner själv att jag inte gör så mycket under en hel dag.
- Du borde göra det. - Det ska jag.
Sen knackar Glenn O'Brien på dörren i en sån där rock som Joseph brukade ha.
Med pälskrage, beigegrå.
Med bälte.
Han kommer in och tar inte av den och säger:
"Jag ska jamma med Bruce." "Kom igen! Kan du jamma?", säger jag.
"Du spelar ju inget instrument."
Han säger: "Vi lyssnar på skivor och säger att vi vill göra så."
"Ni borde ha Topaz Caucasian i ert band," säger jag.
- Hon spelar inget heller. - Hon spelar trumpet.
Men hon existerar inte. Hon är fiktiv.
Hon är en kvinna som Pat Costello hittade på,
en del av Wartoke Music Publicity Group.
De marknadsför Stevie Wonder.
De tog med mig på turné med Rod Stewart.
Och de nämner det namnet ibland, Topaz Caucasian.
Hon var på Miami Pop Festival eller nåt.
Newport Festival där hon dök upp med Miles Davis
och de skrev det i tidningen.
Hon är tydligen en rödhårig mulatt som är 1,83 lång.
Hon var faktiskt i alla tidningar.
Jag har träffat folk som svär på att de har sett henne.
Hur visste du att hon var påhittad?
För jag var med när hon blev påhittad.
Visste Glenn O'Brien att hon var påhittad?
Jag berättade att hon var påhittad och jag sa att det vore perfekt
om ni skulle säga att ni har funderat på henne, och han sa "ja".
Han kände till henne. Han sa att om nån skulle våga säga att de var hon
så skulle man blir hörd och få göra en skiva, åtminstone en demo.
För folk undrade: "Vem är hon?" Lite som om de gör det på riktigt.
Jag tror att de börjar samla på musiker.
Jag har för mig att Suzi Quatro gjorde det.
Vad händer nu?
Glenn är där. Han stannar i cirka tio minuter och sen går han.
Sen är det bara Vince och jag, och jag säger: "Jag måste återgå till jobbet."
Och Glenn säger att han ska gå hem.
Jag nämnde din bok under det här,
och de bara: "Patrick säger att det vore toppen att ha en soffa."
Och jag säger: "Det skulle verkligen förändra mitt liv."
Och vi diskuterar det under middagen, hångelmöjligheterna,
och hur svårt det blir. I hans lägenhet finns en säng och raka stolar,
så de måste antingen gå till sovrummet och titta på teve
eller om de lägger sig på sängen... Han har den i vardagsrummet.
Han har en massa tidningar och brev som han måste flytta.
- Soffan är ett mellanting. - Man kan göra det där och sova på den.
- Sträcka ut sig eller läsa på soffan. - En rätt skön grej.
Och en dag kommer den att bli din.
Okej, så Vincent går och jag går tillbaka till mörkrummet.
Är det här runt tio?
Nånstans däromkring. Jag håller inte koll på klockan.
Och jag tänker på
att göra restaurangförstoringarna.
Restaurangjobbet jag gjorde, interiören på restaurangen.
Jag avskyr att kopiera det.
Du vet, det finns 14 olika kopior
och kontaktkopiorna av Ginsberg hänger redan på tork.
Vad är din reaktion?
Det finns ytterst lite där. Det finns ingen kontaktkopia.
Sen gör jag restaurangbilderna
och när jag tittar på dem är jag bara helt utmattad.
Jag vill bara gå och lägga mig igen, men när jag börjar jobba så vaknar jag.
Åt du lunch?
- Mackan med leverkorv. - Jag tror att du är undernärd.
- Äter du tillräckligt med grönsaker? - Ibland, men det var allt jag åt igår.
- Inte tillräckligt för en fullvuxen man. - Förmodligen inte.
- Det är därför du är trött. - Inte så trött.
Vissa saker gör mig trött, som Allen Ginsberg.
Så jag gör förstoringen... av restaurangen
och efter att jag har gjort ett halvt dussin
inser jag att det är ett jättebra jobb. Det ser väldigt professionellt ut.
Jag tog en massa bilder på en restaurang
och ett porträtt på ägaren för 450 dollar. Ett riktigt kap, ett jättebra pris.
Jag trodde att det var för mycket. Jag var bara där några timmar och tog bilder.
Och de ser verkligen ut som stället.
Sen ringer Fran och jag säger: "Jag jobbar."
"Okej, fortsätta jobba, vi hörs i morgon."
Sen säger hon "hej då".
Jag gör klart restaurangbilderna och tvättar dem.
De får inte ligga över natten för polycontrast-pappret
börjar lossna i kanten.
Jag vill att det ska se presentabelt och fint ut så att jag får mina pengar.
Så jag tvättar dem och värmen är av.
Den slogs av runt halv åtta när Vince tog en dusch. Det börjar bli jättekallt.
Händer det varje kväll?
Det är väldigt märkligt. Dagen innan var den på hela natten.
Jag var så varm.
Den var på till sju och av vid två.
Det är nån automatisk grej. Det är jätteskumt.
Det är okej att lämna kopiorna att lufttorka
för om det är kallt kan jag lämna dem över natten
så att de torkar långsammare och blir slätare.
Sen kom jag på att jag ska till Tina imorgon
och måste ta med bilderna på Janet Flanner.
Hon ska köpa två i utbyte mot fotograferingar.
Jag väljer ut två som liksom matchar
och sen inser jag att kopian som jag lät göra, den som du har,
faktiskt var så mycket bättre,
och jag hade inte riktigt sett det förut.
Felicity sa: "Jag vill ha kopian idag. De där personerna är här på fest."
Jag var upptagen hela morgonen och kom hem vid tre så jag sa:
"Jag gör det på en timme om jag får 50 dollar." Jag kan lika göra Tinas med.
Jag trodde att de var bra, men sen insåg jag, för att göra ett bra jobb,
måste jag verkligen ha tid att titta på det, verkligen se vad jag gör.
Ibland står jag bara och stirrar på det och det är rätt njutbart.
Det tar verkligen tid att lära känna det.
Det låter nästan fånigt.
Hur som helst hade jag inte insett att de var rätt ordinära kopior.
De var bra, men de var ordinära.
Det hade såna där riktigt konstig kontrast, svärta.
Så jag signerade dem.
Min penna var dålig så P:et i Peter såg hemskt ut.
När man väl sätter pennan och tuschet på framsidan av en kopia
ser det bara ynkligt ut. Jag tänkte:
"Det får inte stå för nära E-T-E-R, men jag kan hålla det i samma skala
och ge det lite sting så att det blir en del av bilden."
Men pennan ville inte skriva tydligt. Den ville gå långsamt.
Så jag signerade dem och tänkte "nåja".
Förresten, först tog jag bort två fläckar. Jag hade fläckat ner kopian.
Sen gick jag igenom mina bilder för att hitta bilden på Frank Limas dotter
åt Tina som gillar den.
Jag visste inte om jag hade tryckt den, men jag visste att jag hade en monterad
så jag hittade den monterade.
Den var på väg att lossna från kartongen.
Monteringslimmet hade släppt
så jag tänkte att jag skulle stryka på den igen och se om det fäster.
Jag gick in och hämtade strykjärnet, klockan var då halv tre,
och jag pressade ner den med ett pappersark
och fick tillbaka den på monteringen.
Jag tänkte: "Kanterna var lite skeva, men jag kan säga att det är originalfotot."
Det var fortfarande fint, men kanterna var lite så där.
Jag brukar vilja att saker ska vara väldigt prydliga.
På nåt vis var det lustigt att jag ens tänkte så.
Det här är originalet.
- Har du aldrig tänkt så? - Jag vet inte om det är bra eller dåligt.
- Det är inte dåligt. - Jag vet. Det är som att trassla in sig...
Du skulle inte låta dig trasslas in för mycket.
Utseendemässigt vill jag att det ska vara prydligt.
Det är nånting med det som stör mig.
Så jag drog ur strykjärnet
och jag såg några fläckar.
Det var en fläck som jag var förvånad över att den fanns på kopian.
Det var som ett hårmärke.
Jag brukade vara bra på retuschering, men nu ser jag inte lika bra längre.
- På nära håll. Är det när- eller långsynt? - Långsynt.
- Jag måste titta på saker så här. - Jag med.
Jag var så förtjust i att retuschera och brukade se små fläckar
och med en pensel satte jag små färgprickar på dem.
Jag kunde sitta i timtals.
Det var så tillfredsställande och jag var bra på det.
Nu är det som ett fysiskt obehag.
Inte att det gör ont.
Det känns inte rätt. Jag ser inte så all tillfredsställelse är borta.
- När du väl får glasögon så... - Ja, jag måste skaffa glasögon.
- Behöver du dem för att se på avstånd? - Nej. Bara på nära håll.
Första gången jag märkte att jag började bli långsynt
var när Maurice Hogenboom, en holländsk fotograf som Caterin Milinaire,
kom hem till mig.
Jag gick hem till Phoebe
och han visade mig en bild på sig själv. Riktigt fin.
Han tog fram bilden och sa: "Titta på den här!"
Han satte den cirka 30 centimeter från mitt ansikte.
Alltså, inte för nära.
Jag fick ta ett steg tillbaka. Det var irriterande.
Jag fick ta den i handen och sätta den här borta och säga "jaha".
Då insåg jag att det var skumt. Jag brukade kunna se saker på nära håll.
Trodde du att vi var förskonade från allt sånt?
- Jag har aldrig tänkt på det. - Jag trodde aldrig sånt skulle hända.
Jo, jag kände att inga av de där åldersrelaterade...
Artrit, bursit, reumatism...
- Gumman... - Nej, jag har bursit.
Det var sista gången jag såg Maurice Hogenboom.
- Han vill inte veta av dig, gamla gubben. - Nej, han åkte till Brasilien.
Han fotade och tog ett steg tillbaka utför en klippa.
Det var hundratals meter ner.
Där ser du vad som händer när man tar ett steg tillbaka.
Allting hänger ihop.
- Så du retuscherade. - Ja, jag retuscherade.
Sen tog jag fram ett kuvert och en kartong.
Jag hade ingen kartong. Ingen som jag ville använda,
så jag tog monterat foto i stället för jag hade ont om kartong.
Jag ställde den vid dörren så att jag inte skulle glömma den.
Kontaktkopiorna som jag torkat i elektriska torkapparaten var redan torra.
Jag tittade igenom dem med mitt förstoringsglas
så att jag kunde se ansiktet ordentligt, och de var inte bra.
- Dög de för Times? - Förmodligen. Men han visade inget.
Det var inte det, bara att det inte klickade mellan oss.
Han var ändå så fientligt.
- Det påverkade mig på sätt och vis. - Men han gjorde det verkligen svårt.
Men om han hade varit attraherad av mig...
För män tar ofta helt olika bilder på varandra jämfört med kvinnor
för jag har sett bilder av män som kvinnor tagit.
De är ibland så charmiga och inbjudande.
En del av Shaylas bilder av män är bara underbara och rörande.
Där står en vacker kvinna ute på gatan
och hon riktar sin kamera mot en byggarbetare.
Jag har tappat tråden. Jag minns inte vad det var.
- Du tittade på Ginsberg-bilden. - Just det.
Den hade faktiskt inte mycket. Jag avskydde den vid första anblick.
Vid en andra anblick tänkte jag: "Möjligen. Den är inte ointressant."
Men på mitt snobbiga sätt tänkte jag att det vore bra att ha Ginsberg
och Burroughs i en bok, i min bok.
Som Susan sa, bara till sina vänner.
Jag tänkte: "Skulle Susan Sontag skriva en introduktion till min bok?"
"Eller ska Vince Aletti göra det? Frank kan skriva nåt kul."
Utgivaren vill nog ha nåt att säga om det.
Hon hjälper nog att sälja böcker.
Skulle inte du hellre vilja köpa en fotobok om...?
Det skulle sälja bättre än Vince Aletti.
Jag skulle gärna tjäna pengar på den
och även sprida den.
Jag har alltid haft stjärnkomplex.
Jag ville bli nån sorts stjärna eller stjärna.
Jag skulle vilja att mitt verk skulle stå över det.
Jag skulle vilja att mitt verk skulle stå över det
och tala för sig självt utan en enda stjärna i det.
Jo, det kan det.
Jag tycker att stjärngrejen är väldigt överflödig.
Men...
Det är inte vilka stjärnor som helst.
För mig var de stjärnorna i showen. Det är nånting annorlunda.
- De är väldigt tillgängliga. - Som Joan Crawford.
Det är samma sak.
Som Joan Crawford. Skulle inte du verkligen vilja se henne?
Hon intresserar mig inte så värst.
Om hon stod runt hörnet.
Jag är rätt blasé vad gäller stjärnor.
- Och en kväll med Joan Crawford? - Jag tror att det skulle vara urtrist.
Du har nog rätt. Jag är ändå väldigt nyfiken.
Jag skulle hellre träffa Bette Davis.
Det finns andra människor. Jag bara valde Joan Crawford för att...
Vince visade mig en bok och på omslaget var det en scen ur...
Det var nog King Kong i New York eller nån film
eller översvämningarna i New York och man ser vågorna rulla nerför gatorna.
Det var Herald Square med Crawford.
Var var jag?
Jag lade dem i kuvertet vid dörren.
Sen tittar jag på Ginsberg-bilderna, och jag gillar dem inte.
Men jag tänkte: "En eller två av dem är inte så pjåkiga."
"Om jag kopierar dem riktigt väl..."
Kopiering kan ibland...
Ta fram saker?
Ja.
Även karaktären på ansiktet.
På en kopia kan en person se helt annorlunda ut.
Det är som att lägga till nånting eller... tvinga nånting att hända,
vilket är intressant.
Sen började jag skriva ner mina sista anteckningar av det här.
Och jag sa: "Jag ska gå och lägga mig."
Men sen klev jag upp.
När jag väl hade gjort det gick jag in till cembalon
och gick igenom Bach-stycket som jag kan.
Jag gjorde några misstag, men...
Jag spelar om det tills jag gör rätt. Det låter bra.
Sen släcker jag lamporna. Först ställer jag klockan och borstar tänderna.
Du har inte ätit nåt sen middagen. Jag hade ätit sex saker vid det laget.
Jag kände mig faktiskt uppblåst.
Jag vet inte varför, om jag var spänd.
Varför känner man sig uppblåst? Vad är det tecken på?
Jag åt knappt middag, men det kändes som om maten var kvar i magen i timmar.
Troligen av skitmat. Din mage har krympt.
- Det är problemet. - Nej, den sticker faktiskt ut.
Den har blivit så liten för att du inte äter
att en gnutta mat kan få den att sticka ut.
Efter en och en halv leverkorvmacka så stack faktiskt magen ut.
Jag tror faktiskt att det beror på att jag röker och är spänd.
Du lägger mycket energi på rökning när du kan lägga den på nåt annat.
Det är inte bra. Jag vet.
Det gör mig upprörd. Det gör det verkligen.
Jag önskar att jag kunde sluta. Jag mår inte bra.
Jag har rökarbaksmälla hela dagen.
Och sen cembalon.
Jag borstar tänderna.
Jag ställer klockan till tio på morgonen och sen går jag och lägger mig.
Jag somnar nästan omedelbart.
Och sen efter ett par minuter
vaknar jag för att hororna står på gatan utanför.
De pratar med varandra.
De pratar så högt att jag hör dem även med stängda fönster.
Vad pratar de om? Om sitt yrke?
Ja.
- Bara jobbsnack? - Ja.
Håller de dig vaken ett tag?
Nej.
Jag klev upp
och tittade ut genom fönstret.
Jag tittade på dem för att se hur de såg ut.
En av dem sminkade sig i mörkret
i en spegel på en bil.
En sidospegel.
Det var faktiskt ingen bil, utan den där blåa skåpbilen
som kommer från knarkarhäktet i kvarteret längre bort.
De har en blå skåpbil
med tonade rutor
och den har en liten rektangulär spegel.
Och sen gick jag och lade mig igen
och somnade.
Undertexter: Lisa Di Biaggio www.junefirst.tv
Baserad på boken "Peter Hujar's Day" av Linda Rosenkrantz