Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Děkuji, Bostone!
Děkuji!
Je skvělé tu s vámi být. Taky dobře vypadám.
Nevím, jestli to víte, ale byl jsem tlusťoch.
Ale od té doby, co jsem zhubl, jsem už jen arogantní.
A mimochodem, hubeňouři, tak se na vás díváme,
jako na arogantní parchanty.
Zhubl jsem.
Od té doby na to lidi reagujou dvěma způsoby.
Jedna skupina mi ani neřekne nic do očí.
Jdou prostě za mojí ženou: „Je Jim v pořádku?“
Zní to jako starost, ale já z toho cítím jen odsudek.
Protože pro ně to znamená, že musím být nemocný,
než abych byl schopen sebekontroly.
„Jasně, Jim necvičí a nejí zdravě.
Určitě má rakovinu.“
To je jedna skupina.
Lidi z druhé skupiny
mě obviňují z toho, že beru blokátory.
Říkají: „Bereš Ozempic. Přiznej se, že bereš Ozempic.“
Neberu, jasný?
Beru jinej.
Beru Mounjaro, ten je lepší, kapito?
Protože to zní jako jméno italský restaurace.
„Vítejte v Mounjaru.
Tady nedostaneš nic k jídlu, protože seš tlusťoch.“
Chápu, že je někdo proti blokátorům.
„To je podvádění.“
Není to ligový baseball.
Jsem jen tlusťoch, co se snaží neumřít.
„To není fér.“
Stejně tak není plešatění a vrozená porucha pigmentace.
Ale naučil jsem se s tím žít.
Je to vzrušující.
Jsem hubenej. Mám po třicítce.
Je to zvláštní.
Většinu svýho dospělýho života mám tenhle vnitřní monolog:
„Jime, přestaň se cpát. Jime, kontroluj svoje impulsy.“
Teď vím, že jsem jen potřeboval jednou za týden injekci,
která ve mně odstranila to nutkání.
Pochopil jsem spoustu věcí.
Teď už chápu, vy hubeňouři nezapomínáte jíst.
Jste uvnitř mrtví.
Život je o kompromisech.
Možná už nezažiju skutečnou radost,
ale konečně mi padnou šaty, co vyšly z módy před 30 lety.
Dá se s tím žít.
Ty blokátory chuti k jídlu mění pravidla hry.
A takhle to teď bude.
My všichni tlusťoši zhubneme.
Zamícháme se mezi vás hubeňoury.
A až se nebudete dívat, sníme vás.
Je jedno, jestli máme hlad, jen rádi jíme.
Zvláštní, jak jsou ty blokátory populární, že?
Protože žijeme v době tělesné pozitivity.
Krása žije ve všech tvarech a velikostech.
„Tenhle prášek ti potlačí hlad.“
„Dej mi ho, nebo tě zabiju.“
Snažím se užívat si hubenost, protože vím, že zase ztloustnu.
No...
Není to navždycky.
Jsou to jen prášky.
Tohle je 99% farmaceutika a jedno procento malej Jim.
Jo?
Teda...
Jo?
Pořád mám svou nadrozměrnou garderóbu.
Nejsem blázen.
Visí mi ve skříni, vysmívají se mi.
„Vrátíš se.
Budeš mě zase nosit.
Vzpomínáš, jak jsi sněd celou pizzu a slíbils ženě, že přijdeš, a nepřišels?
To přesně seš.“
Ty prášky vám změní vztah k jídlu.
Teď se dívám na McDonalda jako na nějakou divnou posedlost.
Říkám si: „Není možný, že jsem tím byl posedlej.“
Setkáme se o půlnoci, ale neříkej nic mojí ženě.
Blokátor chuti k jídlu ani nebyl původní záměr.
Vyrobili to pro lidi s cukrovkou, nebo něčím podobně pitomým.
Ale když se dostalo ven,
že existuje lék na cukrovku, který tě zbaví touhy po koblihách,
všichni tlusťoši byli najednou cukrovkáři.
„Cítím, jak se mi zvedá cukrovka.“
Není to první lék s pozitivním vedlejším účinkem.
Známe Viagru.
Léčí akné.
A taky alkohol, ten zas dělá lidi atraktivní.
Ale vědce musí vytáčet,
že vymejšlej léky, co maj zásadně změnit život, a my jdeme po vedlejších účincích.
Jako ti, co vymysleli Viagru,
museli být na té tiskovce tak natěšení.
„Po desetiletích tvrdé práce
jsme s týmem vyrobili tuhle pilulku,
která zachrání život mužům trpícím vysokým tlakem.
Má to nepatrné vedlejší účinky.
Zle od žaludku. Točení hlavy. Velká erekce.
Ale...
Ale hlavně je to lék, co zachraňuje životy.
Otázky?“
„Jo, ta erekce.
Jak dlouho vydrží?“
„To není to nejdůležitější, asi tak čtyři hodiny.“
„Kristepane.“
„Mohli bychom se, prosím,
soustředit na fakt, že je to lék na vysoký tlak.“
„Mám otázku ohledně vysokého tlaku.
Řekněme, že mám vysoký tlak a jdu na rande
na, řekněme, orgie,
kdy by jako bylo nejlepší si vzít tu erekční pilulku?
Teda, na krevní tlak.“
Určitě jsou v publiku muži, kteří berou Viagru,
a tím mám na mysli muže přes čtyřicet.
Mimochodem, jestli berete Viagru, nemáte se za co stydět.
Neznamená to, že nejste muži.
Znamená to jen, že část těla, která z vás dělá muže, nefunguje.
Jste jako eunuch, a ti jsou muži.
Pak jsou muži přes čtyřicítku, kteří neberou Viagru,
a ti žijí v celibátu.
Ale já sakra beru Viagru, abyste věděli, na vysoký tlak
a taky kvůli těm článkům.
Ty články jsou skvělý.
Žijeme v éře neuvěřitelného lékařského a technologického pokroku.
Vím, že se lidi obávají umělé inteligence.
„AI ovládne svět. AI ovládne svět.“
To doufám.
Jsem vyčerpaný.
Cítím, že dál už se s mojí inteligencí nedostanu.
Potřebuju umělou.
Četl jsem článek s titulkem „Ovládne AI svět?“
Až v polovině jsem si uvědomil, že to není a chlápkovi, co se jmenuje AI.
„Ovládne Al svět.“
Myslel jsem, že to je o Al Rokerovi
a jeho vášni pro A1.
„Jime, je to hloupý vtip.“
Mám pocit, že většina technologického pokroku mě mine.
Pořád zápasím s internetovými hesly.
Jako i když je heslo je přímo přede mnou,
říkám si: „Tohle asi nezvládnu.“
Šest nebo osm písmen a číslic,
a mám pocit, jako bych dělal SAT testy.
Říkám si: „Potřebuju víc času.
Měl jsem se líp vyspat.“
Už vám někdo řekl svoje heslo na wifi?
„Naše wifi heslo je tak jednoduchý.
Prostě „beagle“, malá písmena.
A E je trojka, G osmička a to druhý E je F.“
„Jo, ale jak se píše beagle?“
Technologie je čím dál tím složitější.
Stýská se mi po jednoduché době.
Vzpomínáte, jak jste si mohli zvolit vlastní heslo?
Teď potřebujete schválení,
a vrátí se vám to vždycky s tím:
„To heslo není dost bezpečný.
Je hodně slabý.“
A vy na to: „Je mi to jedno. Použij ho.“
„Ne, to nevezmu. Dej mi jiný.“
Zadáte heslo.
„Tohle heslo se dá lehce uhádnout.“
„To protožes mě viděl to vyťukat.“
„Jo, vymysli si jinačí.
Tohle už jsi kdysi použil. Nějaký jiný.“
Mám spisovatelský blok, když přijde na hesla.
„Vymysli si jiný.“
„Došly mi nápady. Datum narození jsem použil.
Už mě nic nenapadá.“
Měřítka hesel jsou absurdní.
„Heslo teď musí obsahovat velký písmeno,
číslo, znak, nebo zaječí tlapku,
něco, co matka měla na svatbě.“
Někdy vám heslo nabídnou.
To je ponižující.
„Hlupáku, máme ti teda nějaký heslo dát?“
„Ale na co mi pak to heslo bude?“
„My to nikomu neřekneme.
Můžeš nám věřit.
Jsme algoritmus bez tváře vytvořený nadnárodní korporací.
My tvoje heslo s nikým sdílet nebudeme.“
„No, proč... Mrkáte na mě?“
„Ne, ne. To jen smítko v našem AI.“
Nechal jsem je mi zvolit heslo. Už jste to zkusili?
Jejich hesla vypadají, jako když se kočka projde po klávesnici.
„S tím jsem taky moh přijít.“
„Ale nepřišel, ty hlupáku.“
„To si nikdy nezapamatuju.“
„My si to budeme pamatovat za tebe, hlupáku.
Jen nám řekneš, až to budeš potřebovat.“
„Třeba teď?“ „Ne.
Nemůžeme vědět, že nejseš robot.“
„Počkat, nejseš sám robot?“
„Jo, ale ty to nevíš, jsi tak hloupý.“
Už jste někdy zapomněli heslo a museli jste udělat ten kvíz s fotkama?
„Hele, ty blboune. Vidíš červenou na těch fotkách?“
Chvilku si říkáte: „Počkat, jakou červenou?“
Vždycky začnu přemýšlet:
„Tenhle stožář by mohl bejt napojenej na semafor.
Uznají mně to?“
Většinou jen hádám.
Ale když to uhádnu, řeknu si: „Tahle hra na červenou mi jde.
Jsem v dalším levelu.
Teď si můžu zkontrolovat email.“
Dívaj se na nás tak svrchu.
„Přijmeš ty cookies?“
„Cookies?“
A ten někdo: „Prostě těm blbcům řekni, že jsou to cookies.“
A my na to: „Sušenky? Ty mám rád.
Všechny je přijmu.
Dostanu s nima i mlíko?“
Nabízej to jako nějakej dárek.
„Přijmeš ty cookies?“
„Sakra, nechci bejt nezdvořilej.“
„Zdvořilost si vyžaduje, abys je přijmul,
a dovolit nám sledovat tvůj pohyb na internetu.“
„Jen když ty sušenky dostanu.“
Necháme si tak nabulíkovat.
Už jste se někdy bavili s někým,
kam byste chtěli na dovolenou
a pak na internetu začnete dostávat cestovní reklamy?
A místo toho, abyste se rozhořčili, že vám nabourali soukromí,
si objednáte dovolenou?
„Zdá se, že jedeme do Mexika.“
Podle mě nám technologie kalí mysl.
To, jak teď všichni mluví o tom, že poletí na Mars: „Poletíme na Mars.
Poletíme na Mars. Už se nemůžu dočkat.“
Nemyslím, že to znamenalo vás.
Proč si myslíte, že vy? Vždyť jste nebyli ani v Minnesotě.
Vás nezvali.
Určitě se jen vychloubali.
Jeff Bezos vzal svýho bráchu do vesmíru.
Já mám tři bratry, a ani je nechci pozvat na večeři.
Cením si toho optimismu, ale fakt letíme na Mars?
Poslali jsme chlápka na Měsíc před 54 lety.
A kolikrát jsme tam někoho poslali od té doby?
Ani jednou.
A víte proč? Protože jsme tam nikdy nikoho neposlali.
No, já nevím.
Nevím. Možná jo.
Nevím. Možná na Mars poletíme.
Ale upřímně, ani nevím, jak funguje mikrovlnka.
Třeba s pistolí u hlavy: „Vysvětli mikrovlnku.“
Vykoktal bych: „Rozsvítí se světlo.
Točí se to.
Když zazvoní zvoneček, párek je uvařenej.
Je to dost vysvětlený?“
Tolik toho nevím.
Většinu času se ani necítím jako dospělý.
Pořád ještě nerad nakupuju boty v obchodě.
Boty jsou jediný oblečení, kdy dovolíme neznámým lidem se nás dotýkat.
Nezeptáte se prodavače: „Nepomůžete mi s těma kalhotama?“
„Kam jako jdete?“
Ale když si kupujeme boty, jsme najednou bezradní.
Sedíme tam asi takhle:
„Teď je to na tobě.
Maminka tu není, tak to musíš udělat ty.“
Nic o lidech, kteří nám ty boty obouvají, nevíme.
Neexistujou žádný prověrky.
Víme jen tolik, že se rádi zabývají cizíma nohama.
Cokoli řeknou, je jaksi divný.
„Jak to cítíte?“
„Pardon?“
„Netlačí?“
„Prosím?“
„To je palec?“
„Co si dovolujete?“
„Nechcete se projít po obchodě? Ukázat mi, jak roztomile v nich vypadáte?“
„No, když jste tak pěkně poprosil.“
Rozhodl jsem se, že se přestanu tvářit, jako bych rozuměl věcem,
kterým vůbec nerozumím, třeba jako finanční burze.
Když mluví o burze ve zprávách:
„Dnešní trh s akciemi...“
Většinou reaguju: „To je zajímavý.“
Ale uvnitř si říkám: „Vždyť je to pitomá burza.“
Smutný na tom je, že jsem studoval finančnictví.
Fakt jo.
Čtyři roky, osmdesát tisíc.
Jsem tak rád, že se živím tímhle.
Ale víte co? Covid, covid ukázal,
jak důležité je vaše povolání pro společnost.
A standup komik, neprioritní.
Ani řitní.
Striptýz už fungoval, než nám dovolili říkat vtipy.
„Postavte se tamhle, baviči.
Dámy, vítejte zpět.“
Nepřekvapilo mě to.
Myslím, že v historii není doba,
ve které bych byl užitečný, snad ani ne na počátku civilizace.
„Někdo musí pro vodu, někdo postavit chatrče.
Jime, s čím ty můžeš pomoct?“
„Mohl bych si z nich dělat legraci.“
Divný, dělám v zábavný branži,
a chápu, že si lidi všeobecně myslí,
že lidi v zábavním průmyslu jsou narcisti
a že jsou nadprůměrně placení za nedůležitou činnost.
Ale můžete mi věřit, je to skvělý.
A tak dobrý pocit.
Jasně že jsou v zábavním průmyslu lidi
s unikátními schopnostmi, kteří jsou řádně placení.
Mluvíme o generačních talentech, jasný?
Někdo jako Pat Sajak,
bývalý moderátor Kola štěstěny.
Je něco, co Pat Sajak nedokáže?
Podívejme se na to. Byl moderátorem Kola štěstěny.
Byl takovým renesančním mužem.
Pat Sajak je určitě správnej chlap, a já miluju Kolo štěstěny.
Ještě mi ani není 80.
Miluju Kolo štěstěny.
Když oznámil, že odchází do důchodu, zarazilo mě to.
A zdá se správnej chlap.
Zřejmě svolal všechny z Kola štěstěny dohromady
a řek jim: „Dělám to už pár desetiletí
a tak jsem se rozhodl jít do důchodu.“
Kdybych tam byl, řek bych mu:
„To víš, že tohle není pořádný zaměstnání, že?
Neodcházíš do důchodu od hraní oběšence.
Správně by ses měl omluvit a vrátit peníze.“
Protože Pat Sajak si to uměl zařídit.
Víte, kolik vydělával?
Sedmnáct milionů za rok.
Jo, za to se dá koupit pár samohlásek.
Sedmnáct milionů... A to ani neotáčel písmena.
To si asi vyjednal.
„Nemůžu přece dělat všechno.“
Po něm Vanna White.
Ten první vydělával 17.
Vanna tři melouny.
Myslím, že se mnou souhlasíte, že neměli dostat nic.
Neříkali producenti na jeho odchod:
„To je hrozný.
Kde teď najdeme někoho, co řekne: ‚Teď roztočíte kolo štěstěny?‘“
Dobrá zpráva je, fakt,
Pat Sajak zůstal v pořadu jako konzultant.
Sice nevím, co se dá v Kole štěstěny konzultovat.
„Vyšli dneska nějaký nový písmena?“
„Ne, Pate. Pořád těch 26.“
„Dobrá. Budu v kanceláři, kdybyste mě...“
Strašně rád dělám standup.
Občas mě obsadí do herecké role.
A někdy mi režiséři říkají:
„Jime, kdyby ses mohl oholit.“
Já na to: „Tomu ani sám nevěříš.“
Pokaždý, když se oholím, tak jsem sám ze sebe znechucenej.
Mám pocit, že bych se měl lidem omluvit.
„Omlouvám se.
Právě jíte, že? Omlouvám se.“
A nejsem to jen já.
Je to šokující pro každého, kdo mě zná s vousama,
a neberou si servítky.
„Hnus. Kde máš vousy?“
A to jsou moje děti.
Protože vousy jsou plastika pro chudáky.
Jakýkoli kompliment na vousy přichází jako facka.
„Mám tě raději s vousama.“
„Aha, takže schovanýho za vousy.
Dík.“
Je mi líto žen.
Jsou ženy, kterým vousy nerostou.
Musíte pochopit, že každej chlap s vousy je potřebuje.
Každej, kdo má vousy, se jednou podíval do zrcadla
a řek si: „Tohle se musí schovat.“
Představte si, že všechny významný historický osobnosti měly plnovous,
protože asi trpěly nejistotou.
Abraham Lincoln, Karl Marx, Gandalf.
Všichni měli plnovousy.
Ježíš. Ježíš měl vousy.
Ježíš se zřejmě procházel po vodě, podíval se dolů a zhrozil se:
„Ježíši.“
„Nechám si narůst vousy.
Takhle mě nikdo nebude následovat.“
Jo, a takhle Ježíš chodil.
Když šel po vodě, dělal, jako že je to těžký?
Asi takhle: „Hele.
Věříte tomu?
Chodím po vodě.
Vytáhněte si telefony, nafoťte to.“
Nebo naparoval:
„Jasně, vole. Sledujte.“
„Jo, král králů.“
Jo, chození po vodě byl jeden z Ježíšových zázraků.
Ale někdo si tam určitě myslel, že to byl kouzelnickej trik.
„Hele, viděl jsem tě v té šou chodit po vodě.
Dost dobrý. Dělám v oslavách dětských narozek.
Nedáme to dohromady?“
Ježíš na to: „To nebyl trik. Jsem syn Boží.“
„Zajímavý umělecký jméno.
Tady je moje vizitka. Jmenuju se Jidáš.“
To všechno je v Bibli, lidi.
Je to v Bibli.
Je to tam dost divoký, ne?
Hned ze začátku Bůh požádal Abraháma, aby obětoval jedinýho syna.
Bůh požádal Abraháma, aby zabil svýho jedinýho syna.
A Abrahám, jako většina otců, řekl: „Fajn, udělám to.“
Na jeho obranu, nevíme, co dělal těsně předtím, než ho Bůh požádal.
Možná Abrahám procházel výdaje:
„Kdo utratil 500 šekelů za Nintendo?“
A zrovna v té chvíli se objeví Bůh:
„Abraháme, obětuješ svého jediného syna.“
A Abrahám na to: „S potěšením.
Můžu ho obětovat uškrcením?“
Bůh komunikoval s Abrahámem z nebe.
Nevím, jestli dolů křičel.
Slyšel někdo tu konverzaci?
Byl někdo v nebi? Byl Ježíš v nebi?
Bůh říkal: „Abraháme, jdi a obětuj svého jediného syna.“
A Ježíš na to: „Tati, co to má znamenat?“
A Bůh: „Už to tady bylo.
Dělej si svoje.
Nevšímej si toho vousatýho hipíka.
Abraháme, jdi a obětuj svýho jedinýho syna.“
A Ježíš: „Tati, to nemůžeš.“
A Bůh: „Mám takovej jeden nápad.“
„Ježíši, půjdeš dolů na zem a řekneš lidem, že jsem tvůj otec.“
A Ježíš: „Když jim řeknu, že seš můj otec,
možná se naštvou a ublíží mi.“
A Bůh: „Ne, ne. Proč by to dělali?
Vypadaj jako fajn lidi.“
A Ježíš: „Když tam teda půjdu
a začnou mi ubližovat, zastavíš je.“
A Bůh: „Jo, jasně, pravděpodobně, asi.“
Abrahám byl za svou loajalitu odměněn, že?
Žil až do 175.
Umřel, když mu bylo 175.
Ale těch posledních 90 let.
Drsný, co?
Myslíte, že když psali Bibli,
tak se divili: „Počkat, opravdu tam napíšeme 175?
Chceme, aby to lidi četli, ne?
Nenapíšeme tam raděj 75?
To taky není špatný.
Má to smysl. Středomořská strava.
Taky bych to bral.“
Sto sedmdesát pět.
Kdybyste někoho potkali dneska
a ten by řekl: „Můj děda se dožil 175.“
Neřekli byste: „Hrabe ti?“
Dožijete se 175.
Řeknete: „Jo, v šedesáti jsem šel do důchodu.
Vůbec mě nenapadlo, že bych ještě moh žít 115 let.
Jak dlouho ještě dokážu hrát pickleball?“
„Šmarjá.“
Díky. Dílky.
Jo, Abrahámova odměna.
Dožil se 175.
Je taky zakladatel ne jednoho náboženství, ale hned třech, že?
Židovství, křesťanství a islámu, což je báječný.
A víte, co je ještě báječnější?
Ty tři náboženství, bezva kamarádi.
Skvěle spolu vychází.
Cítí Abrahám odpovědnost?
Podívá se někdy z nebe a řekne si:
„Sakra, to jsem snad neudělal.“
Bůh býval ve věcech tak zapojenej.
Do všeho se mixoval, mluvil s Abrahámem, dělal potopy, mor.
A teď? „Prostě dejte jeho obličej
na kousek oplatku.“
„Já fakt nemůžu, chápete?
Ne, když neposlouchají, ani to nebudu zkoušet.“
Asi se snažím dostat se k pointě, že jsem křesťan,
a říkám to proto, aby vás to zneklidnilo.
Protože když říkám nekřesťanům: „Jsem křesťan,“ myslí si: „To snad ne.“
A když slyší totéž křesťani, myslí si: „To snad ne.“
Tak dostanu lidi dohromady.
Jo.
A díky, že jste tady.
Opravdu jsem rád.
Díky, díky.
Je neuvěřitelný, že cestuju z místa na místo a dělám standup,
a musíte vědět, že můj domácí život je strašnej.
Mám pět dětí. Je to peklo.
Můj život doma je naprostý opak tohohle.
Když jsem vyšel ze zákulisí, zdravili jste mě potleskem.
Doma si mě nikdo nevšimne.
A tím nemyslím, že rodiče by se měli setkávat s potleskem.
To nestačí.
Rodičům by se mělo dostávat ovací.
Měl by existovat hlasatel.
„Prosím přivítejte jediný důvod, proč jste žijete.“
Že?
Protože rodičovství je nemožný úkol.
Je to drsný.
Očekávání jsou vysoký.
V baseballu, když mám průměr 300,
když odpálím třikrát z deseti, jsem dobrej.
Když ale zasáhnu děcko jednou...
Jsem špatnej?
Děti, děti jsou to jediný, co vyndáme z lidskýho těla
a necháme si to.
Víte?
Neuslyšíte:
„Tohle je moje slepý střevo. A můj syn. Ani jeden nefunguje.“
Věřím, rodičové, že si tu námahu zasloužíme.
Zasloužíme si tu námahu. Tu troufalost.
Troufalost myslet si, že máme na to být rodič.
A arogantně se vrhneme do té zodpovědnosti.
Říkáme si: „Každej den někde zapomenu telefon.
Dokážu se postarat o mimino.“
„Zavolejte to mimino.
Zavolejte to mimino.“
Je mi jasný, že ne všichni tady jsou rodiče.
Jasný? Máte dítě, stanete se rodičem.
Nemáte dítě. Zůstáváte šťastnými.
Ne každý chce být rodičem.
Někdo se rozhodne nemít děti, a já to respektuju, fakt,
ale nemyslím, že bychom je měli považovat za dospělé.
Jak se liší od obrovských batolat?
Jaký stres jim bere spánek v noci?
„Kam půjdu na brunch?“
Jestli je vám přes třicet
a vaše největší starost je wifi připojení,
nejste dospělí.
Jestli jste na sobě nikdy nenašli na veřejnosti flek
a modlili se, aby to byla čokoláda,
tak nejste dospělí.
Jestli jste se nenaparovali svým životním partnerům,
že jste tři dny neměli čas se sprchovat,
nejste dospělí, a možná jste vidláci.
Neexistuje žádné srovnání.
Jeden má bohatý a uspokojující život, a druhý je rodič.
Klasifikace by měla být rozrůzněná.
„Je vám přes třicet a nemáte děti? Jste skoro dospělý.
Jaký byl brunch?“
Mimochodem, můžeme si připustit, že brunch vymyslel nějakej alkoholik?
Někdo si řekl: „Nemůžu pít už ke snídani.“
„To není snídaně.
Je to brunch.“
„Cože?“
„Je to snídaně, je to lunch.
A všechno nejlepší k narozeninám.
Všechno ohledně brunche je absurdní.
Snídani jste prospali,
a teď chcete francouzský toust v jednu odpoledne,
zatímco nasáváte mimosu.
Řekněte mi, že mimosa nebyl výmysl opilce.
„Máte čerstvý pomerančový džus?
Máte?
Dolijte to šampaňským.
Budeme tomu říkat...
’mosa.“
Mimosa zní jako váš nespolehlivý spolupracovník.
„Mimoso, kde je čtvrtletní zpráva?“
„Dělám na tom.“
„Kdo chce jít na očeři?
Oběd. Večeře.
A všechno nejlepší k narozeninám.“
Je mi jasné, že z fyzického hlediska jsou lidi, co nemůžou mít děti,
ale existuje adopce, a od útlého věku se dovídáme z filmů
jako Annie a Oliver,
že jsou děti, které potřebují rodiče,
a že mnohé z nich umí zpívat a tančit.
Tak ukažte dobré srdce a podporujte umění, lidi.
Mně je každopádně jedno, jestli někdo má děti.
Je divný, jak na lidi tlačíme.
Třeba jak lidi říkají:
„Kdo se o vás postará ve starobě?
Kdo se o vás postará ve starobě?“
Na to odpovídám: „Moje děti ne.“
Abychom si rozuměli.
Moje děti, který mě jen vysávají,
se najednou probudí a postarají se o mě?
To vypadá jako hazard.
Nedělám si starosti, že mě děcka dají do domova důchodců.
To je ani nenapadne.
„Musím vyplnit formulář? Nakvartýruj je do garáže.“
Jestli nemáte děti, tady je historka, která je ztělesněním rodičovského štěstí.
Mám pět dětí, takže se snažím strávit čas s každým z nich.
Tak vím, že jsem je všechny potkal.
Loni v únoru jsem vzal svýho desetiletýho syna na procházku.
Šli jsme vyvenčit psa, a než jsme odešli, říkám:
„Hele, je tam dost zima. Vem si bundu.“
A on: „Budu vypadat jak debil. Nepřinutíš mě.“
A já: „Dobře. Nemusíš.“
Jdeme ven.
A jak se vracíme, podívá se na mě a říká:
„Tati, půjčíš mi bundu?“
Ani nezaváhám.
Protože rodičovství je jako být věštec
a mít pokaždé pravdu, a přitom být pokaždý ignorován.
Že?
Každý den, celý den, rodiče říkají: „Podívám se do křišťálové koule.
Jejky, je tam zima. Vem si bundu.“
„Jseš tlustej.“
„Když nepůjdeš spát, budeš ráno unavenej.“
„Jseš plešatej.“
„Vidím zlé časy, až tě vyhodím z domu.“
Není to jejich chyba.
Děti nechápou následky.
Rodiče ano.
Říká se jim děti.
Děti jsou chodící, blábolící následky.
Proto se rodiče občas dívají na svoje děti a myslí si:
„Neměl jsem se tenkrát tak ožrat.“
Je neuvěřitelný, jak se dětství mých dětí liší od mého.
Vzpomínám si, když mi bylo deset,
máma mě posílala na pochůzky.
Jednou mě poslala do samošky
a dala mě přesné instrukce.
Šel jsem dva a půl kilometru do obchodu, jak mi bylo poručeno.
Šel jsem k prodavačce, dal jí deset dolarů a řekl:
„Máma mě poslala koupit cigarety,
Merit Ultra Lights.“
Ta se na mě podívala a zeptala se: „Kolik ti je?“
A já odpověděl: „Je mi deset.“
A ona říká: „Jseš hodnej kluk.“
Pochválila mě,
dala mi ty cigára a drobný
a já šel domů a celou cestu jsem hulil jak utrženej.
Posílali jsme děti samotný na pochůzky.
Ale po 25 letech Zákona a pořádku: útvar pro zvláštní oběti,
je nenecháme ani otevřít ledničku.
Měl jsem svou nezávislost rád.
Občas jsem měl strach.
Většinou z dospělých.
Dospěláci byli ti zlí obři, kteří se nějak mezi sebou znali.
„Znám tvýho otce.“
„Jak?“
„Držel jsem tě na rukách jako mimino.“
„Proč?“
Kamarádi se báli mýho táty.
Nejlepší kamarád z dětství se pořád ještě mýho otce bojí.
Otec je už třicet let mrtvej.
Moje děti a jejich kamarádi mě mají za řidiče Uberu
a požadují, abych byl zticha.
„Můžeš pustit muziku, Jime?“
„Zabiju tě.“
„Znám tvoje rodiče.
Ty zabiju taky.“
Rodičovství je o obětech.
Některý větší, některý menší.
Víte, kolik strašných filmů pro děti jsem v kinech viděl?
Dobrovolně jsem nastoupil do auta, koupil několik vstupenek
a koukal na úplný zhovadilosti.
Objektivně špatný filmy.
Nepotřeboval jsem číst recenze.
Ani vidět upoutávky.
Nikoho ani nenapadlo se zeptat: „Jestlipak jsou Šmoulové dobrej film?“
Není.
Snažili se nás varovat už tím názvem.
Mám pět dětí.
Chodím na hrozný filmy pro děti už patnáct let,
půldruhé dekáda mučení.
A to nejtěžší, ta přetvářka,
protože po filmu jako Trollové
nebo Můj malý pony,
pokud jste normální dospělý, chcete se někomu svěřit:
„To teda byla zhovadilost.“
Chápete?
Ale osmiletému to nemůžete říct.
Tak se prostě zeptáte: „Tak co?
Taky doufám, že natočí další.“
A jo, udělají dalších pět.
A protrpíte je všechny, zatímco myslíte na chlast.
Můj otec by nikdy nezůstal na špatném filmu pro děti.
Když nás zřídka vzal do kina, tak se nás nikdo neptal.
Nevěděli jsme, na co jdeme.
Ani on to nevěděl.
Bylo automatický, že přijdeme do kina,
otec vybere film, koupí lístky a hned na ten film půjdeme.
Bylo jedno, kdy to začalo,
začátek byl, když jsme dosedli na sedadlo.
Vešli jsme do sálu, sedli si, podívali se na poslední třetinu filmu.
Světla se rozsvítila, lidi odcházeli.
My tam seděli a snažili se pochopit, co jsme viděli.
Možná jsme se jeden druhýho zeptali: „Jak myslíš, že to začalo?“
Pak přišlo nový obecenstvo.
Světla zhasla. Film začal.
Dívali jsme se do určitýho bodu, pak otec vstal
a my je následovali.
Tak jsme chodili jako rodina na filmy, a chybí mi to.
Často jsem měl pocit, že jsem otci pomáhal s alibi.
„Nezabil jsem toho tuláka. Byl jsem s děckama v kině.“
Byl bych rád viděl Za zvuků hudby
s rodinou.
V polovině filmu
otec vstane, začne odcházet, a za ním šest jeho blonďatých dětí.
A všichni si říkali:
„Té rodině se moc nelíbilo, jak kapitán von Trapp
roztrhal náckovskou vlajku.“
To bylo ještě legračnější, když všichni nenáviděli nácky.
Pravda?
Vím, že si na svoje děti hodně stěžuju, ale fakt mi zničily život.
Mám je rád, ale zachází se mnou hrozně.
Bezdětní říkaj: „Nedovolil bych, aby se ke mně děti chovaly zle.“
Ale jo.
Víte, co je ta druhá možnost?
Vězení.
Tak je necháte se k vám chovat jako k onuci a sníte o alkoholu.
Kdybych řekl terapeutovi, jak se ke mně děti chovají
ale neřekl, že jsou moje děti.
Prostě: „Bydlím s pěti lidma.
Furt jí moje jídlo.
Utrácí všechny moje peníze a když je o něco požádám,
začnou na mě ječet.“
Jakýkoli terapeut by reagoval:
„Musíte se odstěhovat. Jste obětí zneužívání.“
Mám je rád a vím, že oni mě taky.
Teda, i když můj 18letý syn řekne: „Mám tě rád,“
tak to zní, jako by se ucházel o roli, kterou ani nechce.
„Mám tě rád, tati.“
„Jo, dobrej začátek. Zkusíme to ještě jednou.
Tentokrát chci slyšet víc citu,
možná i trochu vztahu.“
„Mám tě rád, tati.“
„Dobrá, dáme vám vědět. Díky, že jste přišel.“
Rodičovství je tvrdý a je postupně tvrdší a tvrdší.
To vám neřeknou, když máte miminko.
Asi by to nebylo správné.
„Gratulujeme. Bude to o hodně horší.“
Jako čerstvej rodič na to musíte přijít sami.
Miminko, novorozenec je tak křehký, tak na vás závislý.
Pomáháte jim říhnout.
Nový rodič si říká: „To musí být to nejtěžší.
To je ta těžká část.“
Ani trochu.
Pak se z toho stane batole. Naprostý chaos.
Křičí v obchodě.
Snažíte se jim zabránit, aby náhodou nespáchali sebevraždu.
Rodič si říká: „Tohle je nejtěžší.
Tohle je nejtěžší.“
Ani trochu.
Pak se z toho stane náctiletý a rodiče si říkají:
„To všechno byla velká chyba.“
„To jsme neměli.“
Chápete?
Rodičovství je jediná věc, kterou můžete dělat 13 let,
třináct let, a najednou vám všechno padá z ruky.
Je to krutý žert od Boha,
protože, jak víme, tam nahoře sedí a pozoruje.
Takhle asi...
„Myslí si, že jim to rodičovství jde, co?
Sledujte.
Hoďte tam hormony!
To mi připomíná, když Ježíš byl náctiletý.
Kouřil e-cigarety.“
Má tu někdo náctiletého?
Líbí se mi ten vynucený entusiasmus.
Když rodiče s prázdným hnízdem popisují náctiletou dobu,
je to jako by popisovali hurikán.
„Mysleli jsme si se ženou, že jsme připravení. Ztratili jsme všechno.“
Proto jsou hurikány pojmenovaný po náctiletých.
Náctiletí vás přinutí v rodičovství vidět cvik, ale spíš je to jen štěstí.
Protože jsou bezproblémoví a problémoví náctiletí.
Pokud s nimi problémy nemáte,
neznamená to, že jste v tom dobří.
Jen to znamená, že Bůh nemyslel, že zvládnete problémového.
Vychovávání náctiletých ze mě udělalo moudrýho komika.
To vlastně ne.
Počkat.
Spíš mokrýho komika.
Vím, že to zní negativně,
ale je to skoro smutné, když se z děcka stane náctiletý, ne?
Protože máte skvělýho 12letýho a najednou je z nich satan.
Doslovně se vám před očima ta zvídavost a údiv
promění na tělesný pach a špatný úsudek.
A potom se vy, rodič,
máte naučit s nimi komunikovat.
Žena mi posílá mejlem články jako „Jak mluvit s náctiletým“.
Vymazat.
Pak mi žena říká: „Jak máš potom komunikovat s naším náctiletým?“
„Zkusím to anglicky.“
Slyší věci jinak.
Když třeba řeknu mojí 14leté dceři: „Pospěš, máme zpoždění.“
Slyší: „Zabiju tě.“
Pak to probereme a zjistíme,
že jsem hrozná osoba
a já se potom jdu napít.
Už vás napadlo u reklam na alkohol,
že se lidi vždycky baví a smějou?
Rád bych viděl aspoň jeden plakátek, kdy vyčerpaný otec
sedí v kuchyni sám s flaškou.
Titulek by byl něco jako
„Burbon, protože jste v pasti a sebevražda nepřichází v úvahu.“
Je to negativní? To je negativní.
V obecenstvu jsou náctiletí a říkají si: „Proč tady jsem?
Ani mě nenapadlo, že ten chlápek bude takovej magor.“
Měli bychom uznat, že být náctiletým dnes
je těžší než kdy předtím.
Protože se potýkají s věcma, který jsou šílený.
Sociální média, všudypřítomnost drog, pornografie.
Hádám, že bych byl rád náctiletým.
Chodil jsem pro cigarety dva a půl kilometru.
Největší ironií náctiletých je,
že jsou jim trapní rodiče.
Jako: „Jsem trapnej?
Dívala ses do zrcadla?“
Každý můj náctiletý za mnou v jednu chvíli přišel
a řekl: „Můžeš dělat, jako že mě neznáš?“
„Můžeme to udělat natrvalo.“
Je neuvěřitelné, jak vytrvalé je téma trapnosti
napříč rodičovstvím.
Když jsou vaše děti malý,
neustále vás ztrapňují.
Některý věci, co říkají nebo křičí, jako: „Proč je ten chlápek tak tlustej?“
„Je ta ženská čarodějnice?“
„Jews! Židy!“
„Říká se tomu džus.
Džus.
Řekni džus.“
To se mi jednou stalo.
Byl jsem v přírodních potravinách v New Yorku
a moje dvě děti řvaly, že chtěj džus.
Chtěli židy, jako by to byla
úplně běžná věc.
„Jews. Židy.“
„Džus, džus.
Pro lásku Ježíšovu, řekni džus.
Milujou džus.
Ne židy. Teda židy taky.
To mají ode mě. Já miluju židy.
Miluju židy.“
Vaše děti vás neustále ztrapňují,
a pak jednoho dne
se stanete největším zdrojem trapnosti v jejich životech.
Neřeknou vám, že se to stane.
A existujou přísný pravidla, která se dozvíte, když je porušíte.
Byl jsem na večeři.
Moje 14letá dcera řekla:
„A pak táta nakráčel do střední školy.“
Žena se ptá: „Zlato, nešels do té školy, že?“
„Co? Venku bylo zima.
Na jaké planetě to jsme?“
Máme pět náctiletých
včetně 12 a 11 let.
Předpověď není nejlepší.
Období hurikánů.
A uznávám, že to žena má mnohem těžší,
ale vlastně je to její vina.
Děti nevylezly ze mě.
Takže ani nejsou moje děti.
Tohle nemá být konspirativní teorie,
ale to celý s vajíčkem a spermií
jsem nikdy neviděl na vlastní oči.
Viděl jsem simulaci.
Tak jako se dá naaranžovat přistání na Měsíci.
Muži mají mít pochyby.
Ženy zjistí, že budou rodiče.
Mužům se to řekne.
Muži se dozví, že budou otcem
stejným způsobem, jako se oznamuje smrtelná choroba.
Řekne se vám: „Měl by sis sednout.“
A muži mají podobnou odpověď.
„Kolik času mi zbývá?“
Teď jsme schopní testem
dokázat, kdo je otec.
Ale po většinu existence lidstva
musel chlap věřit tomu, co se mu řeklo.
„Jsem těhotná. Ty jsi otec.“
„Dva roky jsem nebyl doma.“
„Je to zázrak.“
Čas od času slyšíte o testu otcovství.
Nikdy neslyšíte o testu mateřství.
Jak skutečně víme, kdo je matka?
„Dítě vylezlo z mého těla.“
„Tak to by ses neměla bát udělat si test.“
To je ten nejhloupější vtip dnešního večera, Jime.
Ten... Co?
Test otcovství existuje, protože někteří muži jsou pěkná sebranka.
A jako otec pěti vám řeknu,
že když slyším, jak opustí svoje děti,
že mě to naplňuje závistí.
Na to není omluvy.
Ale nic nepřipraví muže na rodičovství.
Žena projde fyziologickou změnou.
Nejen že dítě roste, ale ranní nevolnosti,
zařizování hnízdečka.
Mužskej se cítí po celou dobu těhotenství stejně, k ničemu.
To je vlastně připravuje na rodičovství.
Jo?
Myslím, že otcové jsou všeobecně nedoceňovaní.
Kdo se mnou souhlasí?
Poslechněte si ty rozvedený táty?
Jasně, že máma je hrdinka příběhu.
Když se někdo stane slavným, koupí mámě dům.
Tátu ani nepozvou, aby tam žil.
Často je jednodušší pochopit matčin přínos.
Vidím to v mojí rodině.
Děti vidí den co den, co pro ně žena dělá.
Ale když já cestuju po zemi,
jím stejk a stěžuju si na děti,
počítá se to?
Určitě ne.
Být otcem je jako být záložník v NFL.
Jste v týmu, ale nejste hvězda.
A když jste velmi zřídka nasazen do hry,
všichni jsou nervozní.
Chápete?
Díky.
Jak se status otce ve společnosti změnil!
V padesátých letech byl v televizi seriál Father Knows Best.
Father Knows Best.
A to nebylo myšleno ironicky.
Nebylo to jako: „Nebylo by k popukání, kdyby otec něco věděl?“
Mysleli to vážně, protože v té době
převažovalo přesvědčení, že otec věcem rozumí.
Nejen že by už dneska takový seriál nenatočili,
kdybyste někomu dali název doplnit, nikdo by nahádal „best“.
„Father knows?“
„Otec zná věci, co jsou z módy. Co já vím?“
I kdybyste šli za někým kdo je otec. „Otec ví?“
„Nemám ponětí. Zeptám se ženy.
Co má říct?
Já nekřičím. Ty křičíš.“
„Chcete vyšlou módu? Udělám vám vyšlou módu.“
Mám štěstí, že moje žena, můj rozehrávač, je skvělý.
Jsme svoji dvacet let.
Věřili byste tomu? Dvacet let.
Dvacet let.
A podle vás máme skvělé manželství,
protože vlastně nikdy nevíte, co se děje,
v manželství jiných lidí.
Myslíte si, že víte,
ale když slyšíte o rozvodu, vždycky to překvapí.
Někdy si uvědomíte, že to bylo jen hrané.
Měli by se dostávat ceny.
„Laureáti za nejlepší výkon v nešťastném manželství jsou...“
„Jo, byla dobrá. Moc dobrá.
Vůbec mě nenapadlo, že ho nesnášela.
Ne, moje žena je skvělá, nebo možná to jen hraje.
Ne, moje... A zvládá všechno.
A dělá to od začátku našeho manželství.
Naplánovala celou svatbu. Je řádná katolička.
Vybrala všechna čtení.
Vzpomínám, jak můj švagr četl První list korintským.
Pokud nevíte, je to
„Láska je trpělivá. Laskavá. Láska je...“
Tak mi to znělo.
Ale pamatuju si to tak jasně, protože to končí
„Láska nepočítá křivdy.“
A řeknu vám, po dvaceti letech manželství
moje žena
si vede záznamy
o každé chybě, co jsem kdy udělal.
Má účtenky už od našeho prvního rande.
I než jsme se vůbec potkali.
„Pamatuju si tě z ulice.
Vypadals tak arogantně.“
Pamatuje si všechno.
Neřeknu vám, co bylo před půl hodinou.
To není fér.
Řeknu: „Nedomluvili jsme se?“
„Co jsem přesně řekla?“
„Vyhrálas.“
Má tak dobrou paměť.
Určitě slyšela jiný list korintským.
„Láska si vede záznamy.
Láska je lehce znechucená.
Láska nemá ráda návraty
a zkoumá tvoje rozhodnutí a podrývá tvou autoritu.
Amen.“
Víte?
Je skvělá. Nestěžuju si.
Možná jedna stížnost.
Žádná stížnost, postřeh.
Moje žena nemá ráda našeho psa.
Je k němu lhostejná.
Ale pro milovníka psů
jsou lidi lhostejní ke psům něco jako sociopati.
„Nemáš ráda psy? Kdo ti ublížil?“
K tomu není omluvy.
Teda, žena je alergická. Ale to není omluva.
Ale náš pes je tak roztomilý a nenechá ženu ani chvilku samotnou.
Kdykoli přijde do místnosti, pes se na ni lepí, zatímco ona kýchá.
A jak ho od sebe odstrkává, aby mohla dýchat,
vždycky se mi uvnitř ozve: „Hele, nebuď na něj taková.“
Možná si říkáte: „Jestli je alergická,
proč vůbec mají psa?
Pořídili si psa a pak zjistili, že má alergii?“
Ne.
Vím, že má alergii už dvacet let
a nikdy bych nám nepořídil psa.
Ani nepořídil jsem. Žijeme v New Yorku v bytě.
Máme pět dětí. Já jsem pořád na cestě.
Nebudeme mít psa.
Ale potom přišla pandemie
a všechny důvody k nepořízení si psa zmizely.
Najmuli jsme si dům na předměstí s velkou zahradou.
Přestal jsem cestovat.
Ženiny alergie se nezměnily.
Ale děcka začaly žebrat o psa.
„Můžeme si pořídit psa?“
Den za dnem.
Řekl jsem ženě: „Zvládnu to.“
Svolal jsem rodinou radu, postavil jsem se vedle své ženy a řekl:
„Jednou provždy, vaše matka má alergii na psy.
Když je v blízkosti psů, je jí zle.“
A můj nejmladší, milej kluk.
Řekl prostě: „Nemůže si máma nechat dát injekci do břicha?“
Připomíná mi mě samotného.
Otočím se k ženě a říkám:
„Nemůžeš si nechat dát injekci do břicha?“
Ona na to: „Co to děláš?“
A já: „Proč se díváš na mě?
To on se ptal.“
Prý to nebylo vtipný.
A viděl jsem, že to nikam nevede.
Tak jsem navrhl kompromis.
„Co kdybychom si vzali psa do pěstounství?
Žil by s náma, než by se mu našel trvalý domov
nebo moje žena umřela.“
To už jí vůbec nepřipadlo vtipný a odešla.
A další den, zničehonic:
„Dobře, můžeme si vzít psa do pěstounství, ale nenecháme si ho.“
A já: „Ani nápad.“
Tak jsem dovedl psa domů.
A stalo se neuvěřitelné.
Nejen, že si děti psa zamilovaly,
ale pomalu ale jistě
se nezměnila ani alergie mojí ženy.
Ale viděla, jak moc děti milujou toho psa.
Tak se rozhodla, že si ho necháme.
Přinesla tu oběť.
A tak jsem si uvědomil, že moje zásluha zůstává neuznaná.
Moc se tím nechlubím, ale jsem alergický na děti.
A máme jich pět.
A máme jen jednoho psa, a i když to není soutěž, vyhrál jsem.
A když jsme ho měli tak měsíc, začne se žena cítit letargicky.
Možná dostala covid? Test byl negativní.
Šla k doktorovi a dělali jí krevní test
a zjistili, že má lymskou boreliózu,
což způsobujou klíšťata, a ty se drží na psech.
Řekla mi to po telefonu a já si říkal: „Ona mě zabije.
Má na to právo.“
Tak jsem se na to připravoval.
A když přišla domů,
přistoupila ke mně:
„Mám lymskou boreliózu kvůli tomu psovi.
Co na svou obranu řekneš?“
Jediné, co se dalo říct, bylo:
„To tys chtěla toho psa.“
A pak ona...
Řekla: „To je gaslighting.“
„To slovo jsem nikdy neslyšel.“
„Tys nikdy neslyšel gaslighting?“
A já: „Nikdo na téhle planetě to nikdy neslyšel.
Asi blázníš.“
Cítím v místnosti napětí.
Musíte vědět, že lymská borelióza je pryč.
Je v pořádku. A taky je moje žena asi nejsilnější osoba, co znám.
Každé z našich dětí porodila doma.
Bez léků.
Měla boreliózu. A je pryč.
Předtím měla mozkový nádor.
Všechno pryč. Je v pořádku.
Jednou jsem se jí zeptal:
„Co byla největší výzva ve tvém životě?“
Odpověděla: „Manželství s tebou.“
A jsem na to pyšný.
Byli jste báječní. Moc vám děkuju.
Překlad: Marketa Holtebrinck