Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Tak skal I have, Boston!
Tak skal I have!
Det er skønt at være her. Jeg ser godt ud.
Jeg er normalt en tyk fyr.
Men efter at have tabt mig meget er jeg bare arrogant.
Og forresten, tynde mennesker, det er sådan, vi ser på jer,
som arrogante røvhuller.
Siden jeg har tabt mig, får jeg to slags reaktioner.
Den ene gruppe vil ikke engang sige noget til mig.
De går bare hen til min kone og spørger: "Er Jim okay?"
Det lyder som bekymring, men jeg hører bare fordømmelse.
For for dem er det mere sandsynligt, at jeg er syg,
end at jeg ville have nogen form for selvdisciplin.
"Jim får tydeligvis ingen motion eller sund kost.
Han må have kræft."
Det er den ene gruppe.
Den anden gruppe kommer hen til mig
og anklager mig for at være på appetitnedsættende medicin.
De siger: "Du er på Ozempic! Indrøm, at du er på Ozempic!"
Og det er jeg ikke, okay?
Jeg er på en anden.
Jeg er på Mounjaro, som er bedre, ikke?
For det lyder som en italiensk restaurant.
"Velkommen til Mounjaro.
Når du er her, spiser du ikke noget, fordi du er en fedeberg!"
Jeg kan forstå, at nogle er imod appetitnedsættende medicin.
De siger: "Det er snyd! Det er snyd!"
Jeg er ikke professionel baseballspiller.
Jeg er bare en tyk fyr, der forsøger ikke at dø.
"Men det er ikke fair."
Det er skaldethed og at være født uden pigmentering heller ikke.
Men det har jeg lært at håndtere.
Det er en spændende tid for mig.
Jeg er tynd. Jeg er i trediverne ...
Det er vildt.
Det meste af mit voksne liv har jeg hørt en konstant, indre monolog:
"Jim, hold nu op med at spise! Jim, styr nu dine impulser!"
Og nu ved jeg, at jeg bare behøvede et ugentligt skud,
der dræbte al lidenskaben i mig.
Jeg har lært så meget!
Nu forstår jeg, at I tynde mennesker ikke glemmer at spise.
I er døde indeni.
Livet handler om kompromiser. Jeg føler måske aldrig ægte glæde igen,
men jeg kan endelig passe mit tøj, der gik af mode for 30 år siden.
Så det er ingen dårlig handel.
Appetitnedsættende midler er en gamechanger.
Her er, hvad der vil ske: Alle vi tykke mennesker bliver tynde.
Så blander vi os med jer tynde sataner.
Og når I kigger væk, æder vi jer.
Det er lige meget, om vi er sultne. Vi kan bare godt lide at spise.
Det er utroligt, hvor populære appetithæmmere er,
for vi lever i en tid med "kropspositivitet."
"Skønhed kommer i alle former og størrelser."
"Medicinen her nedsætter din sult."
"Giv mig den, eller jeg dræber dig."
Jeg prøver at nyde at være tynd, for jeg ved, at jeg bliver tyk igen.
Jeg mener ...
Det her er ikke bæredygtigt.
Det her er medicinen.
Det her er 99 procent medicinalindustri og 1 procent lille Jim.
Ikke? Jeg mener ...
Ikke sandt?
Og jeg har da beholdt mit tykketøj.
Jeg er jo ikke idiot.
Jeg ser det hænge i mit klædeskab og håne mig.
"Du kommer tilbage."
"Du skal have mig på igen."
"Kan du huske, da du åd en hel pizza, fortalte din kone det og aldrig kom?"
"Det er dit virkelige jeg."
Medicinen ændrer ens indstilling til mad.
Jeg betragter nu McDonald's som en underlig forelskelse.
Jeg tænker: "Hvordan kunne jeg være så vild med dig?"
Mød mig til midnat, og sig det ikke til min kone.
Appetitnedsættelse var ikke engang den påtænkte brug.
Medicinen blev lavet for at hjælpe folk med diabetes eller et eller andet tumpet.
Men da det slap ud,
at der var en diabetesmedicin, der fik folk til ikke at have lyst til donuts,
sagde alle tykke: "Jeg har lige fået diabetes."
"Uha, min diabetes er brudt ud."
Det er jo ikke det første stof med en gavnlig bivirkning.
Vi kender til Viagra.
P-pillen kurerer akne.
Og så gør alkohol selvfølgelig folk tiltrækkende.
Men det må være frustrerende for forskerne,
der udvikler de her livsændrende stoffer, at vi fikseres af en bivirkning.
De folk, der skabte Viagra,
var sikkert vildt begejstrede på pressekonferencen:
"Efter årtiers hårdt arbejde har mit hold og jeg udviklet denne pille,
som vil redde liv for mænd, der lider af for højt blodtryk.
Der er nogle mindre bivirkninger.
Kvalme, svimmelhed, man får en kæmpe stivert, men ...
Men vigtigst af alt er det her en livreddende blodtryksmedicin.
Nogen spørgsmål?"
"Ja, det med stiverten.
Hvor længe varer stiverten?"
"Det er ikke så vigtigt, men fire timer."
"Hold da kæft."
"Hvis vi kunne fokusere på det faktum,
at det her er en livreddende blodtryksmedicin."
"Jeg har et spørgsmål om blodtryk.
Lad os sige, at jeg havde for højt blodtryk og skulle på date
til, lad os sige, et orgie,
hvornår er så det optimale tidspunkt at tage stivertpillen?
Jeg mener, blodtryksmedicinen?"
Der er sikkert nogle mænd blandt publikum, der tager Viagra,
og med nogle mener jeg alle mænd over 40.
Tager du Viagra, skal du ikke være flov. Det betyder ikke, at du ikke er en mand.
Det betyder bare, at den kropsdel, der definerer dig som mand, ikke fungerer.
Du er ligesom en eunuk, og de er mandige.
Der er nogle mænd over 40, som ikke tager Viagra,
og det kalder man at leve i cølibat.
Men jeg har da taget Viagra, på grund af det høje blodtryk.
Og artiklerne.
De artikler er fantastiske.
Vi lever i en tid med utrolige medicinske og teknologiske fremskridt.
Folk er bekymrede over kunstig intelligens.
"AI tager over. AI tager over."
Det håber jeg.
Jeg er udmattet.
Jeg føler, at min intelligens har ført mig så langt, jeg kan nå.
Jeg har brug for kunstig intelligens.
Jeg læste den her artikel: "Vil AI tage over?"
Jeg var halvvejs, før jeg indså, at den ikke handlede om en fyr, der hed Al.
"Vil Al overtage?" Jeg troede, den handlede om Al Roker.
Og hans forkærlighed for A1.
"Jim, det er en dum joke."
Jeg føler, at de fleste teknologiske fremskridt er spildt på mig.
Jeg kæmper stadig med wifi-koder.
Selv hvis koden står skrevet for næsen af mig, tænker jeg:
"Det her klarer jeg nok ikke."
Det er bare seks-otte bogstaver eller tal,
og jeg føler, at jeg er til afgangseksamen, og jeg tænker:
"Jeg har brug for mere tid.
Jeg skulle have sovet bedre i nat."
Har I nogensinde fået fortalt en wifi-kode?
"Vores wifi-kodeord er supernemt. Det er bare 'beagle' med små bogstaver.
Og E'et er et tretal, G'et et ottetal og det sidste E et F."
"Ja, men hvordan staver man til beagle?"
Teknologien bliver mere kompliceret. Jeg savner de simplere tider.
Kan I huske, da man selv kunne vælge sin kode?
For nu skal man godkendes, og de er altid ret nedladende:
"Ja, den adgangskode er ikke stærk nok.
Den adgangskode er meget svag."
Man tænker: "Jeg er ligeglad. Bare brug den."
"Nej, jeg godtager ikke den adgangskode. Vælg en anden."
Så skriver man en kode, og de siger: "Ja, den kode er for nem at gætte."
"Det er, fordi du lige så mig taste den ind."
"Ja, vælg en anden. Ja, den kode har du allerede brugt. Vælg en anden."
Jeg får skriveblokade, når det gælder adgangskoder.
"Vælg en anden."
"Jeg er vist løbet tør. Jeg har brugt min fødselsdag. Jeg har ikke flere."
Kriterierne for adgangskoder er latterlige.
"Din kode skal nu have et stort bogstav, et tal, et tegn, en kaninfod,
og noget din mor bar til sit bryllup."
Nogle gange tilbyder de en adgangskode. Det er lidt ydmygende.
"Tumpe, skal vi ikke bare give dig en adgangskode?"
"Undergraver det ikke hele pointen?"
"Vi afslører den ikke for nogen.
Du kan stole på os.
Vi er en ansigtsløs algoritme skabt af et multinationalt selskab.
Vi deler ikke din adgangskode."
"Sig mig... blinker du?"
"Nej, nej, jeg fik bare noget støv i min AI."
Jeg har ladet dem vælge min adgangskode. Gør I det?
Deres adgangskode ser ud, som om de lader en kat gå hen over et tastatur.
-"Det kunne jeg selv have fundet på." -"Ja, men det gjorde du ikke, vel, tumpe?"
"Det der vil jeg aldrig kunne huske."
"Vi husker det for dig, klaptorsk!
Bare sig til, når du skal bruge den."
-"Må jeg få den nu?" -"Nej!
Vi ved ikke, om du er en robot."
"Vent, er du ikke en robot?"
"Jo, men det ved du ikke, fordi du er så dum."
Har I prøvet at glemme jeres kode, og så skal I tage den der fotoquiz?
"Idiot! Kan du se et trafiklys på de her fotos?!"
Et øjeblik tænker man: "Hvad er nu lige et trafiklys?"
Jeg overtænker altid:
"Den mast kunne godt være forbundet med et trafiklys.
Kan man få en delscore?"
Jeg plejer at gætte, men når det er rigtigt, tænker jeg:
"Jeg er god til trafiklysspillet.
Jeg nåede til næste niveau og har nu lov til at tjekke min mail."
De er så nedladende over for os.
"Accepterer du disse cookies?"
Cookies?
Nogen sagde: "Bare sig til idioterne, at det er cookies!"
Og vi tænker: "Cookies? Jeg kan godt lide småkager.
Jeg accepterer dem alle.
Kan jeg acceptere mælk til dem?"
De præsenterer dem som en gave. "Accepterer du disse cookies?"
"Uha, jeg vil da ikke være uhøflig."
"Det høflige er at acceptere de her cookies
og lade os spore din internetaktivitet."
"Bare jeg får de der småkager."
Vi er meget accepterende.
Har I nogensinde haft en samtale med nogen om en feriedestination,
og næste gang I er på nettet, begynder I at se reklamer for den destination?
Og i stedet for at blive rasende over, at få krænket jeres privatliv,
så booker I bare rejsen?
"Vi ser ud til at skulle til Mexico."
Jeg er overbevist om, at teknologien giver os vrangforestillinger.
Alle taler om at tage til Mars nu: "Vi skal til Mars!
Vi skal til Mars. Jeg kan slet ikke vente."
Jeg tror ikke, at de talte om dig.
Hvorfor tror du, at du skal til Mars? Du har ikke været i Minnesota.
De inviterede os ikke. Jeg er ret sikker på, at de bare pralede.
Jeff Bezos tog dog sin bror med ud i rummet.
Jeg har tre brødre, og jeg vil ikke engang give dem en middag.
Jeg påskønner optimismen, men skal vi til Mars?
Vi satte en mand på månen for 54 år siden.
Og ved I, hvor mange gange vi satte en mand på månen efter det? Nul.
Ved I hvorfor? Fordi vi aldrig satte en mand på månen.
Jeg ved det ikke.
Måske satte vi en mand på månen. Jeg ved det ikke. Måske skal vi til Mars.
Ærlig talt ved jeg ikke, hvordan en mikrobølgeovn virker.
Skulle jeg med en pistol for panden forklare en mikrobølgeovn, ville jeg sige:
"Et lys bliver tændt, den drejer rundt,
og når klokken ringer, er din pølse færdig.
Er det tæt nok på?"
Der er så meget, jeg ikke ved.
For det meste føler jeg mig ikke engang voksen.
Jeg har det stadig ikke godt med at købe sko i en butik.
Sko er det eneste stykke beklædning, som vi lader en fremmed give os på.
Man spørger aldrig en sælger: "Vil du give mig de her bukser på?"
"Hvor skal du hen?"
Men når vi køber sko, bliver vi hjælpeløse.
Vi sætter os bare ned og siger:
"Det ordner du.
Min mor er her ikke, så du må ordne det."
Og vi ved ingenting om de folk, der giver os sko på.
Der er ingen baggrundstjek.
Vi ved bare, at de kan lide at arbejde med "fremmedes fødder".
Alt, hvad de siger, er småklamt. "Hvordan føles de?"
"Undskyld?"
"Strammer de?"
"Hvabehar?"
"Er det din storetå?"
"Hvor vover du!"
"Går du ikke lidt rundt i butikken og viser mig, hvor sød du ser ud i dem?"
"Når du nu spørger så pænt."
Jeg har besluttet at holde op med at lade, som om jeg forstår ting,
jeg ikke ved noget om, såsom aktiemarkedet.
Når de taler om aktiemarkedet i nyhederne:
"Aktiemarkedet i dag..."
Normalt siger jeg: "Interessant."
Indeni tænker jeg: "...aktiemarked...?"
Det sørgeligste er, at mit hovedfag på college var økonomi.
Det var det virkelig.
Fire år, 80.000 dollars.
Jeg er virkelig glad for, at jeg lever af det her.
Men pandemien afslørede,
hvor vigtigt ens erhverv er for samfundet.
Og lad os bare sige standupkomiker, ikke essentielt.
Ikke engang sentielt.
De åbnede stripklubber, før de lod os fortælle en joke.
"Stil jer derover, sjove mennesker. De damer, velkommen tilbage!"
Det overraskede mig ikke. Der er ikke et tidspunkt i historien,
hvor jeg ville have været nyttig, selv i civilisationens begyndelse.
"Vi må have en til at samle vand, en til at bygge boliger.
Jim, hvordan kan du hjælpe?"
"Jeg kan gøre grin med dem."
Det er underligt. Jeg arbejder i underholdningsbranchen,
og jeg forstår, at det er en udbredt opfattelse,
at folk i showbusiness er narcissister,
der er vildt overbetalte for uvigtige jobs.
Men tro mig, det er fantastisk.
Det er bare så godt.
Selvfølgelig er der folk i underholdningsbranchen
med unikke evner, som de bliver ordentligt kompenseret for.
Jeg taler om talenter, man kun ser én af i hver generation.
En som Pat Sajak.
Tidligere vært på Lykkehjulet.
Var der noget, Pat Sajak ikke kunne?
Tænk over det. Han var vært på Lykkehjulet...
Han var en renæssancemand.
Pat Sajak er sikkert en fin fyr.
Og jeg elsker Lykkehjulet, og jeg er ikke engang 80.
Så da han annoncerede, at han trak sig tilbage, blev jeg lidt trist.
Han virker som en fin fyr, så han samlede nok hele Lykkehjulsfamilien og sagde:
"Jeg har gjort det her i et par årtier og har besluttet at gå på pension."
Hvis jeg havde været der, ville jeg have sagt:
"Du ved godt, at det her ikke er et rigtigt job, ikke?
Man trækker sig ikke tilbage fra at spille galgespil.
Det er mere passende at undskylde og give alle pengene tilbage."
For Pat Sajak havde et godt job.
Ved I, hvad han tjente om året? 17 millioner dollars om året.
Ja, det kan man købe nogle vokaler for.
17 mil... Og han vendte ikke engang bogstaverne!
Det var nok en del af forhandlingen. Han sagde: "Jeg kan ikke lave det hele!"
Det fik de Vanna White til. Han tjente 17 millioner. Vanna tjente tre millioner.
Vi er vist alle enige om, at de begge burde tjene nul og niks.
Da han annocerede, at han gik på pension, sagde producerne så: "Åh nej!
Hvor finder vi nogen til at sige: 'Det er din tur til at dreje hjulet'?"
Der er dog gode nyheder.
Pat Sajak fortsætter som konsulent på programmet.
Jeg ved ikke, hvad der er af konsulentarbejde på Lykkehjulet.
"Er der kommet nye bogstaver i dag?"
"Nej, Pat. Det er stadig de samme 26 bogstaver."
"Okay, men jeg er på mit kontor."
Jeg elsker at lave standup.
Det hænder, at jeg hyres som skuespiller.
Og nogle gange siger instruktørerne til mig:
"Jim, jeg vil gerne se dig glatbarberet."
Og jeg siger: "Det tror jeg ikke, du vil."
Jeg gør det altid, men når jeg har raget skægget af, væmmes jeg ved mit udseende.
Jeg går rundt og føler, at jeg bør undskylde.
"Undskyld. Du må undskylde det her. Åh, du spiser. Undskyld."
Og det er ikke kun mig. Det er chokerende for alle, der kender mig med skæg.
Og de holder ikke igen. De siger: "Hvor klamt. Hvor er dit skæg?"
Og det er bare mine børn.
For et skæg er den fattige mands ansigtsløftning.
Alle komplimenter, en mand får for sit skæg, er ondt ment.
-"Jeg kan lide dit ansigt med skæg." -"Nå, så det er bedre dækket af hår?
Tak."
Jeg har ondt af kvinder. Nogle kvinder kan ikke få skæg.
I må forstå, at enhver mand med skæg har brug for det skæg.
Enhver mand med skæg, så sig i spejlet med bart ansigt
og tænkte: "Jeg er nødt til at skjule det her."
Tænk på alle de betydningsfulde historiske personer, der havde skæg,
formentlig fordi der var usikre.
Abraham Lincoln, Karl Marx, Gandalf.
De havde alle skæg.
Jesus! Jesus havde skæg.
Jesus gik nok på vandet, kiggede ned, så sit spejlbillede og tænkte:
"Gudfader!
Jeg er nødt til at få skæg.
Jeg får ingen følgere, når jeg ser sådan her ud."
I øvrigt gik Jesus sådan her.
Da Jesus gik på vandet, lod han så, som om det var svært: "Åh...
Er det ikke utroligt?
Jeg går på vandet!
Frem med mobilen, og optag!"
Eller førte han sig frem sådan her: "Nemlig, kælling. Se lige her.
Ja, kongernes konge."
At gå på vandet var jo et af Jesu mirakler.
Men man ved bare, at nogen troede, det var et tryllenummer.
En eller anden kom hen: "Hey, jeg så dit vandgangsshow.
Ret sejt. Jeg booker børnefødselsdage. Vi kan tjene kassen."
Og Jesus siger: "Det var ikke et tryllenummer. Jeg er Guds søn."
"Interessant kunstnernavn.
Her er mit visitkort. Mit navn er Judas."
Alt det er med i Bibelen, alle sammen. Det står i Bibelen.
Der er nogle vilde ting i Bibelen.
Tidligt i den bad Gud Abraham om at ofre sin eneste søn.
Gud bad Abraham om at dræbe sin eneste søn.
Og Abraham, som de fleste fædre, sagde: "Okay, jeg gør det."
Til hans forsvar ved vi ikke, hvad Abraham lavede, lige før Gud bad ham om det.
Måske så han regningerne igennem og sagde: "Hvem har brugt 500 shekel på Nintendo?"
Og i det øjeblik sagde Gud: "Abraham, du skal ofre din eneste søn!"
Og Abraham sagde: "Med glæde!
Kan det være et kvælningsoffer?"
Gud kommunikerede med Abraham fra himlen. Jeg ved ikke, om han råbte ned.
Mon nogen overhørte samtalen?
Var der nogen oppe i himlen? Var Jesus oppe i himlen?
Sagde Gud: "Abraham, du skal ofre din eneste søn!"
Og Jesus sagde: "Far, hvad fanden har du gang i?"
Gud sagde: "Vi har talt om det her før. Bare pas dig selv.
Ignorer ham den skæggede hippie!
Abraham, du skal ofre din eneste søn."
Og Jesus sagde: "Far, du kan ikke bede Abraham om at ofre sin eneste søn."
Og Gud sagde: "Hov, det giver mig en idé.
Jesus, tag ned på jorden, og fortæl menneskene, at jeg er din far."
Jesus sagde: "Gør jeg det, bliver de måske vrede og gør mig fortræd."
Og Gud sagde: "Nej da. Hvorfor skulle de det?
De virker så flinke dernede."
Jesus siger: "Okay, hvis de gør mig fortrød, så stopper du dem?"
Og Gud siger: "Ja, helt sikkert nok måske."
Abraham blev belønnet for sin loyalitet.
Han levede, indtil han var 175.
Han døde som 175-årig, hvilket er sejt.
Men de sidste 90 år...
Puha, hvad?
Tror I, at da de skrev Bibelen ned, så var der nogen, der sagde:
"Vent, skal vi virkelig skrive 175?
Vi vil jo gerne have, at folk læser den, ikke?
Skal vi ikke bare skrive 75?
Det er da en god alder.
Det kan jeg godt se for mig med middelhavskost, du ved ...
175!
Hvis man mødte nogen i dag som sagde: "Min bedstefar blev 175,"
så ville man sige: "Du er psykisk syg."
Kan I forestille jer at leve, til man er 175?
"Ja, jeg gik på pension som 60-årig.
Jeg anede ikke, jeg havde 115 år tilbage.
Hvor meget pickleball skal jeg spille? Gudfader."
Tak. Tak.
Det var Abrahams belønning. Han levede, til han var 175.
Han er også en af grundlæggerne af ikke bare én, men tre religioner.
Jødedommen, kristendommen og islam, hvilket er fantastisk.
Ved I, hvad der er endnu mere fantastisk? De tre religioner, bedste venner.
De enes og har ingen problemer.
Føler Abraham noget ansvar?
Kigger han nogensinde ned fra himlen og tænker: "Uha!"
"Det der gjorde jeg altså ikke."
Gud plejede at være meget mere involveret.
Gud havde fingrene nede i skidtet, talte med Abraham, syndfloder, plager.
Nu siger han bare: "Ved du hvad?
Bare put Jesu ansigt på en skive ristet brød.
Jeg gider simpelthen ikke, du ved.
Nej, hvis de ikke vil lytte, vil jeg ikke forsøge.
Det, jeg prøver at sige, er, at jeg er kristen.
Og jeg siger det for at gøre jer utilpasse.
For når ikke-kristne hører mig sige: "Jeg er kristen," tænker de: "Åh nej."
Og når kristne hører mig sige: "Jeg er kristen," tænker de: "Åh nej."
Så det er en måde at føre publikum sammen.
Det vil jeg mene.
Tusind tak, fordi I er kommet, forresten. Det sætter jeg pris på.
Ja, tak skal I have.
Jeg er så taknemlig for at kunne rejse rundt og lave standup.
Men I skal vide, at mit liv derhjemme er forfærdeligt.
Jeg har fem børn. Det er et helvede!
Mit liv derhjemme er faktisk det modsatte af den her oplevelse.
Da jeg kom ud, tog I mod mig med et bifald.
Derhjemme bliver jeg ikke engang anerkendt.
Og jeg siger ikke, at man skal møde forældre med bifald.
Det er ikke nok.
Jeg synes, at forældre bør få en stående ovation.
Der burde være en speaker.
"Tag godt imod den eneste grund til, at du lever."
Ikke?
For forældreskab er en umulig opgave!
Det er for svært.
Forventningerne er for høje.
Hvis jeg i baseball har et gennemsnit på 300,
hvis jeg slår til bolden tre gange ud af ti, er jeg god.
Men hvis jeg slår mit barn én gang...
...så er jeg dårlig til det?
Børn er det eneste, vi fjerner fra menneskekroppen og beholder.
Ikke sandt?
Ingen siger: "Det er min blindtarm, det er min søn, ingen af dem virker."
Jeg mener, at vi forældre fortjener den her smerte.
Vi fortjener smerten for at vove at tro, at vi er udrustede til at være forældre.
Og vi springer bare arrogant ud i det her ansvar.
Vi siger: "Jeg mister min telefon en gang om dagen.
Jeg kan tage mig af en baby.
Ringer du lige til min baby?
Ring til min baby!"
Jeg er klar over, at alle her ikke er forældre.
Får man et barn, bliver man forælder.
Får man aldrig et barn, forbliver man bare glad.
Ikke alle vil være forældre.
Nogle vælger ikke at få børn, og det respekterer jeg.
Men jeg synes ikke, man skal regne dem for voksne.
Hvordan adskiller de sig fra kæmpe tumlinger?
Hvilket stress holder dem vågne om natten?
"Hvor skal jeg dog tage hen og få brunch?"
Hvis man er over 30,
og det største problem i ens liv er ens wifi-forbindelse,
så er man ikke voksen.
Har man aldrig har været i byen, opdaget en plet
og bedt en stille bøn om, at det var chokolade...
...er man ikke voksen.
Har man ikke pralet over for sin ægtefælle eller partner,
at man ikke har haft tid til at tage et brusebad i tre dage,
er man ikke voksen, og måske en bonderøv.
Det er usammenligneligt.
Den ene har et rigt, tilfredsstillende liv, og den anden er forælder.
Der burde være en helt anden klassifikation.
"Nå, du er over 30, ingen børn? Så er du en juniorvoksen.
Hvordan var brunchen?"
Kan vi i øvrigt erkende, at brunch bare var en alkoholikers rationalisering?
Nogen siger: "Ingen alkohol til morgenmaden."
"Det er ikke morgenmad.
Det er brunch."
"Hvad?"
"Det er morgenmad, det er frokost, det er tillykke med fødselsdagen."
Alt ved brunch er latterligt.
Man har tydeligvis sovet igennem morgenmaden.
Og nu forlanger man arme riddere klokken 13,
mens man drikker sig fuld i mimosaer.
I skal ikke bilde mig ind, at mimosaen ikke blev udtænkt af en dranker.
"Har I friskpresset appelsinsaft?
Har I?
Så hæld noget champagne i.
Vi kalder den...
...mosa."
Mimosa lyder sågar som den der upålidelige kollega.
"Mimosa, hvor er kvartalsrapporten?"
"Den arbejder jeg på!"
"Hvem er med på 'linner'?
Det er frokost, det er aftensmad, det er tillykke med fødselsdagen."
Jeg er bevidst om, at nogle mennesker rent fysisk ikke kan få børn.
Men der er adoption.
Og vi lærer tidligt gennem film som Annie og Oliver!,
at der er børn derude, der har brug for forældre,
og mange af de børn kan synge og danse.
Så hav hjerterum, og støt kunsten, folkens.
Jeg er ligeglad med, om nogen får børn.
Jeg synes, det er et underligt pres, vi lægger på folk.
Nogle af de ting, vi siger:
"Hvem skal tage sig af dig, når du bliver gammel?"
Og så siger jeg: "Ikke mine børn."
Lad mig forstå logikken.
Mine børn, som ikke har gjort andet end at dræne mig totalt...
...vil pludselig vågne op og tage sig af mig?!
Det virker som en ret stor satsning.
Jeg er i øvrigt ikke bekymret for, at mine børn sender mig på plejehjem.
Så snarrådige er de ikke.
"Skal jeg udfylde formularer? Bare sæt ham ud i garagen."
Har I ikke børn,
kommer her en historie, der legemliggør glæden ved at være forældre.
Jeg har fem børn, så jeg prøver at være alene med hver af dem.
Sådan ved jeg, at jeg har mødt dem alle.
Sidste februar gik jeg og min dengang tiårige søn en tur med hunden.
Og før vi gik, sagde jeg: "Det er koldt udenfor, så tag en frakke på."
Men han sagde: "Jeg vil ikke frakke på! Det er dumt! Du kan ikke tvinge mig!"
Jeg sagde: "Okay, du behøver ikke en frakke."
Så gik vi en tur. Og da vi var på vej tilbage, så han på mig og spurgte:
"Far, må jeg få din frakke?"
Og jeg tøvede ikke, vel?
For at være forælder er som at være en spåmand, der konstant rammer rigtigt,
men altid bliver ignoreret.
Ikke?
Hele dagen, hver dag, siger forældre: "Lad mig se i min krystalkugle.
Uh, det er ret koldt derude. Tag du hellere frakke på."
"Du er tyk!"
"Bliver du længe oppe, er du nok træt i morgen tidlig."
"Du er skaldet!"
"Jeg forudser økonomiske trængsler, når jeg sparker dig ud af huset."
Det er ikke deres skyld. Børn forstår ikke konsekvenser.
Forældre forstår konsekvenser.
De kaldes børn.
Børn er omvandrende, talende konsekvenser.
Derfor ser enhver forælder af og til på sit barn og tænker:
"Jeg skulle ikke have drukket mig stiv den aften."
Det er vildt, hvor forskellig mine børns barndom er fra den, jeg havde.
Jeg kan huske, at da jeg var ti år, sendte min mor mig på ærinder.
Engang sendte hun mig til købmanden med meget specifikke instrukser.
Jeg gik 2,5 km til købmanden og gjorde, som jeg havde fået besked på.
Jeg gik op til ekspedienten, gav hende ti dollars og sagde:
"Min mor sendte mig for at købe en karton cigaretter,
Merit Ultra Light."
Ekspedienten så på mig og spurgte: "Hvor gammel er du?"
Og jeg sagde: "Jeg er ti år gammel."
Og hun sagde: "Hvor er du dygtig."
Hun roste mig, gav mig cigaretterne og byttepengene,
og så gik jeg hjem og røg hele vejen.
Engang sendte vi børn på ærinder alene.
Men nu, efter 25 års Law & Order: Special Victims Unit...
...er vi ikke trygge ved, at de åbner et køleskab.
Jeg kunne godt lide selvstændigheden.
Jeg var da bestemt bange i ny og næ.
Jeg var mest bange for voksne.
Voksne var de her onde kæmper, der alle kendte hinanden.
"Jeg kender din far!"
"Hvordan?"
"Jeg holdt dig, da du var baby."
"Hvorfor?"
Mine barndomsvenner var bange for min far.
Min bedste barndomsven er den dag i dag bange for min far.
Og min far har været død i 30 år.
Mine børn og deres venner betragter mig som en Uber-chauffør.
Og de har anmodet om en stille køretur.
"Kan vi skrue ned for musikken, Jim?"
"Jeg slår dig ihjel."
"Jeg kender dine forældre.
Dem slår jeg også ihjel."
Forældreskab handler om ofre, ikke?
Nogle er store, nogle er små.
Ved du, hvor mange forfærdelige børnefilm jeg har set? I biografen!
Jeg har frivilligt kørt, købt adskillige billetter
og siddet og set det værste møg.
Objektivt dårlige film.
Jeg behøvede ikke at læse en anmeldelse eller se en trailer.
Ingen spørger sig selv: "Gad vide, om Smølferne er en god film."
Det er den ikke.
De forsøgte at advare os ved at kalde den Smølferne.
Jeg har fem børn og været inde og se forfærdelige børnefilm i 15 år.
Halvandet årtis tortur.
Og det sværeste er selvcensuren.
For når man har kæmper sig igennem en film som Trolls eller My Pretty Pony,
må en normal voksen, vende sig mod nogen og sige: "Hold da kæft, en gang lort."
Ikke? Men det kan man ikke sige til en otteårig.
Så man spørger bare: "Nå, hvad synes du?
Ja, jeg håber også, at de laver en til."
Og det gør de. De laver fem mere.
Og man kæmper sig igennem dem alle, mens man bare tænker på alkohol.
Min far ville aldrig have kæmpet sig igennem en forfærdelig børnefilm.
Når min far tog os med i biografen, blev vi aldrig spurgt.
Vi anede ikke, hvilken film vi skulle se, og det gjorde han heller ikke.
Når vi kom til biografen, ville han vælge en film, købe billetter,
og så gik vi ind i salen med det samme, uanset hvornår filmen startede.
Det var starten på filmen for os.
Vi gik ind i den mørke biograf, satte os ned og så den sidste tredjedel af en film.
Lyset blev tændt, og folk gik,
og vi sad bare der og prøvede at finde ud af, hvad fanden vi lige havde set.
Vi spurgte måske hinanden: "Hvordan tror du, filmen starter?"
Så kom der et nyt publikum ind, lyset blev slukket, filmen gik i gang,
og vi så den til et vist punkt, hvor min far bare rejste sig og gik.
Og vi fulgte med ham ud.
Sådan så vi film som familie! Og på en måde savner jeg det.
Ofte føltes det, som om vi bare hjalp min far med at etablere et alibi.
"Jeg kunne ikke have dræbt den vagabond. Jeg var i biografen med mine børn."
Jeg ville ønske, vi havde set TheSound of Music som familie med min far.
Halvvejs gennem The Sound of Music rejser min far sig og går
efterfulgt af sine seks lyshårede børn.
Alle i biografen siger:
"Den familie brød sig ikke om, at kaptajn von Trapp rev det naziflag i stykker."
Den joke var endnu sjovere, dengang alle hadede nazister.
Ikke?
Jeg ved, at jeg beklager mig meget over mine børn, men de har ødelagt mit liv.
Jeg elsker dem, men de behandler mig forfærdeligt.
Folk uden børn siger altid: "Det ville jeg aldrig lade mine børn gøre." Jo, I ville.
Ved I, hvad alternativet er? Fængsel.
Så man lader dem behandle en forfærdeligt, og så tænker man bare på alkohol.
Hvis jeg fortalte en psykolog, hvordan mine børn behandler mig,
men ikke sagde, at de var mine børn: "Ja, jeg bor sammen med fem personer.
De spiser al min mad og bruger alle mine penge,
og når jeg beder dem om noget, råber de bare ad mig."
Enhver psykolog ville sige:
"Du skulle tage at flytte. Du er offer for mishandling."
Jeg elsker dem, og jeg ved, at de elsker mig.
Selvom det, når min 18-årige søn siger: "Jeg elsker dig," lyder,
som om han er til audition for en rolle, han ikke vil have.
"Elsker dig, far."
"Okay, det var en god start. Lad os prøve igen.
Denne gang vil jeg gerne høre mere ømhed,
måske en relationsfølelse."
"Elsker dig, far."
"Okay, vi giver dig besked. Tak, fordi du kom."
Det er hårdt at være forælder, og det bliver hårdere og hårdere.
Det fortæller de ikke, når man venter barn.
Det ville nok også være upassende. "Tillykke. Det bliver virkelig hårdt."
Så som nybagt forælder må man selv finde ud af det.
Og en nyfødt baby er så skrøbelig og afhængig.
Man hjælper den med at bøvse.
Den nye forælder tænker: "Det her må være den hårde tid."
Det er ikke den hårde tid.
Så bliver barnet tumling. Det er rent kaos.
De skriger i supermarkeder.
Man forhindrer dem i at komme til at tage livet af sig selv.
Forælderen tænker: "Nå, det her er den hårde tid."
Det er ikke den hårde tid.
Så bliver barnet teenager, og forældrene siger: "Alt det her var en fejltagelse."
"Vi skulle ikke have gjort det her."
At være forælder er det eneste, man kan lave i 13 år,
13 år, og pludselig være virkelig dårlig til.
Det er Guds ondeste joke.
For han sidder jo bare deroppe og ser på sådan her...
"De tror, de er ret gode til at være forældre.
Så se her.
Sæt hormonerne i gang!
Det minder mig om, dengang Jesus var teenager.
Han røg e-cigaretter."
Er her nogen, der har en teenager?
Jeg elsker den krampagtige entusiasme.
Når folk, hvis børn er fløjet fra reden, taler om teenageårene,
lyder det altid, som om de beskriver en orkan.
"Min kone og jeg troede, at vi var forberedte. Vi mistede alt."
Og derfor er orkaner opkaldt efter teenagere.
Teenagere får en til at indse, at forældreskab mest handler om held.
For der er nemme teenagere, og der er vanskelige teenagere,
og har man en nem teenager, betyder det ikke, man er en god forælder.
Det betyder bare, at Gud ikke mente, at man kunne håndtere en vanskelig.
At være forælder for teenagere har gjort mig til en bedre komiker. Nej, vent.
En bitter komiker.
Jeg ved, at det lyder negativt,
men det er næsten sørgeligt, når et barn bliver teenager.
For man har en sød tolvårig, og bum, så bliver de til Satan.
Man kan bevidne nysgerrigheden og forundringen
blive forvandlet til kropslugt og dårlig dømmekraft.
Og så er det meningen, at man som forælder skal lære at kommunikere med dem!
Min kone mailer mig artikler: "Sådan taler du med din teenager."
Jeg trykker bare på "slet".
Hun siger altid: "Hvordan vil du kommunikere med vores teenagere?"
"Jeg vil prøve med engelsk."
De hører ting anderledes.
Hvis jeg siger til min 14-årige datter: "Skynd dig, vi er sent på den,"
hører hun: "Jeg slår dig ihjel."
Men så taler vi det igennem og når til enighed om,
at jeg er et forfærdeligt menneske.
Og så går jeg hen og drikker alkohol.
Har I bemærket, at folk i alkoholreklamer altid griner og morer sig?
Jeg gad godt at se bare én annonce, der viser en udtryksløs far,
som sidder alene ved et køkkenbord med en flaske sprut.
Sloganet skulle lyde:
"Bourbon, fordi du er fanget, og selvmord er udelukket."
Er det for negativt? Det er for negativt.
Teenagere blandt publikum tænker: "Hvad fanden laver jeg her?
Jeg anede ikke, at manden var sådan et kæmpe røvhul."
Vi bør anerkende, at teenagere har det sværere, end de har haft i generationer.
Det, de teenagere skal håndtere, er vanvittigt. Er det ikke rigtigt?
Sociale medier, udbredelsen af stoffer, pornografi overalt.
Det, jeg siger, er nok, at jeg ville ønske, at jeg var teenager.
Jeg måtte gå 2,5 km for at få cigaretter.
Jeg synes, at det mest ironiske ved teenagere er,
at de er flove over deres forældre.
"Nå, du er flov over mig.
Har du set dig i spejlet?"
Alle mine teenagere har på et tidspunkt spurgt mig:
"Kan du lade, som om du ikke kender mig?"
"Det kan vi gøre permanent."
Det er utroligt, hvor konsekvent temaet flovhed er igennem forældreskabet.
For når ens børn er små, gør de konstant en flov.
Nogle af de ting, de siger eller skriger: "Hvorfor er den mand så tyk?"
"Er den kvinde en heks?"
"Jøder! Jøder!"
"Det hedder juice!
Juice!
Vil du ikke nok sige 'juice'?"
Det skete faktisk for mig.
Jeg var i et supermarked i New York.
Og mine to lyshårede børn skreg om jøder.
De krævede jøder på en måde, der fik en til at tro,
at de havde fået leveret jøder før.
-"Jøder, jøder." -"Juice, juice!
Sig nu for Guds skyld 'juice'.
De elsker juice.
Ikke jøder. Jo, de elsker også jøder.
Det har de fra mig. Jeg er jødeelsker.
Jeg er vild med jøder."
Ens børn ydmyger en konstant, og så en dag ud af det blå
er man den største kilde til ydmygelse i deres liv.
De fortæller dig ikke, hvornår det sker. Og der er strenge regler,
som man først lærer, når man bryder dem.
Over aftensmaden forleden sagde min 14-årige datter:
"Og så kom far gående ind på min high school."
Min kone sagde: "Skat, du gik vel ikke ind på skolen?"
"Hvad? Hvad? Det var koldt udenfor.
Hvilken planet er vi på?"
Vi har tre teenagere plus en tolvårig plus en elleveårig.
Vejrudsigten er ikke god.
Det bliver helt sikkert orkansæson.
Jeg tilstår gerne, at min kone har det meget sværere,
men det hele er også hendes skyld.
De børn kom ikke ud af min krop.
På en måde er de slet ikke mine børn.
Ikke for at lyde som en konspirationsteoretiker,
men alt det med sæden, der befrugter ægget, har jeg aldrig set ved selvsyn.
Jeg har set en simulation af det.
Ligesom hvordan man iscenesætter en månelanding.
Mænd bør være mistænksomme.
Kvinder opdager, at de skal være forældre.
Mænd får det at vide.
Mænd hører, at de skal være far,
ligesom de hører, at de har en uhelbredelig sygdom.
Nogen kommer hen og siger: "Du må hellere sætte dig ned."
Og mænd har den samme respons. "Hvor lang tid har jeg?"
Med faderskabstest kan vi jo nu videnskabeligt bevise, hvem faren er.
Men i det meste af menneskets eksistens
måtte manden bare tro på det, han fik at vide.
"Jeg er gravid. Du er faren."
"Jeg har ikke været hjemme i to år."
"Det er et mirakel."
Man hører af og til om en faderskabstest, men man hører aldrig om en moderskabstest.
Hvordan ved vi egentlig, hvem moren er?
"Barnet kom ud af min krop."
"Så bør du ikke være bange for at tage en test."
Okay, Jim, det var dummeste joke i aften.
Det var den der.
Der findes faderskabstest, fordi nogle mænd er noget skidt.
Og når jeg som far til fem, hører om de her mænd, der forlader deres børn,
så bliver jeg fyldt med misundelse.
Der er ingen undskyldning.
Men intet forbereder en mand på at blive forælder.
En kvinde gennemgår en hel fysiologisk forvandling.
Ikke kun at babyen vokser, men der er morgenkvalme.
Et redebyggerinstinkt tager over.
En mand føler sig under hele graviditeten ens: uduelig.
Hvilket på en måde forbereder dem på faderskabet.
Jeg synes, at fædre generelt ikke bliver værdsat nok. Hvem er enig med mig?
Hør lige skilsmissefædrene!
Selvfølgelig er moren helten i historien.
Når folk bliver berømte, køber de et hus til deres mor.
De inviterer ikke engang faren til at bo der.
Ofte er det nemmere at forstå en mors bidrag.
Jeg ser det i min familie. Mine børn ser dagligt, hvad min kone gør for dem.
Men når jeg rejser rundt i landet, æder bøffer og brokker mig over mine børn...
...får jeg så anerkendelse? Bestemt ikke.
At være far er som at være reservequarterback i NFL.
Man er på holdet, men man er ikke stjernen.
Og ved de sjældne lejligheder, hvor man bliver bragt i spil, er folk nervøse.
Ikke?
Jamen tak.
Det er utroligt, hvordan faderens status har ændret sig i vores samfund.
I 1950'erne var der en tv-serie, der hed Father Knows Best.
Far ved bedst. Og det var ikke ironisk ment.
De sagde ikke: "Ville det ikke være hylemorsomt, hvis en far vidste noget?"
Det var oprigtigt ment, for dengang var den herskende opfattelse,
at en far vitterligt vidste bedst.
Ikke nok med at de aldrig ville lave den serie i dag.
Gav man nogen indledningen "far ved..." ville ingen sige "bedst".
Nogen spørger: "Far ved...?"
"Hvordan man laver en Old Fashioned?"
Selv hvis man gik hen til en far og sagde: "Far ved...?"
"Hvornår man blande sig udenom? Spørg min kone.
Hvad fanden vil du have, jeg skal sige? Jeg råber ikke! Du råber!
Vil du have Old Fashioned? Okay, så blander jeg en til dig."
Jeg er heldig med, at min kone, min startende quarterback, er fantastisk.
Vi har været gift i 20 år. Er det ikke utroligt? 20 år.
20 år.
Og vi har et godt ægteskab, så vidt I ved.
For man ved aldrig rigtig, hvad der foregår i andres ægteskaber, vel?
Det tror man, men når man hører om en skilsmisse, er man altid overrasket.
Nogle gange indser man, at det hele var skuespil.
Der burde være priser.
"De nominerede til bedste præstation i et ulykkeligt ægteskab er... "
"Hun var god. Hun var rigtig god.
Jeg anede ikke, at hun afskyede ham."
Nej, min kone er fantastisk, eller hendes præstation er fantastisk.
Hun ordner alt og har gjort det fra starten af vores ægteskab.
Hun planlagde brylluppet. Hun er meget katolsk,
så hun valgte alle skriftstederne til ceremonien.
Jeg husker at overvære min svoger læse Første Korintherbrev.
Det er det med: "Kærligheden er tålmodig, kærligheden er mild, kærligheden er..."
Sådan syntes jeg, det lød.
Men jeg husker det så tydeligt, for det slutter med: "Kærligheden bærer ikke nag."
Og jeg siger jer, efter 20 års ægteskab
har min kone gjort én ting: ført regnskab...
...over alle de fejl, jeg nogensinde har begået.
Hun har kvitteringer fra vores første date.
Hun bringer ting på bane, fra før vi overhovedet mødtes.
"Jeg husker at se dig i kvarteret. Du så så arrogant ud."
Hun husker alt! Jeg kan ikke sige, hvad der skete for en halv time siden.
Det er ikke fair. Jeg siger: "Jeg troede, vi var enige."
"Hvad sagde jeg helt præcist?"
"Du vinder."
Hendes hukommelse er så god. Hun må have hørt et andet Første Korintherbrev.
"Kærligheden bærer nag. Kærligheden er lettere irriteret.
Kærligheden sætter ikke pris på, at du kommer hjem
og betvivler mine beslutninger og underminerer mig. Amen."
Hun er ret fantastisk. Jeg klager ikke.
Eller skulle der være én klage ... Ikke en klage, en observation.
Min kone er ikke fan af vores hund, eller hun er ligeglad med vores hund.
Men på en hundeelsker virker folk, der er ligeglade med hunde, som sociopater.
"Elsker du ikke hunde? Hvem har gjort dig fortræd?"
Der er ingen undskyldning for ikke at elske hunde.
Jo, min kone er allergisk. Det er en undskyldning.
Men vores hund er så sød og vil ikke lade min kone være.
Når min kone kommer ind, kravler hunden op på hende, mens hun nyser.
Og når min kone skubber hunden væk, så hun kan trække vejret,
er der altid en del af mig, der tænker: "Vær ikke så led ved min hund."
Nu tænker I måske: "Hvis din kone er allergisk, hvorfor har I så hund?
Fik I hunden og opdagede, at din kone er allergisk?"
Nej.
Jeg har vidst, at min kone er allergisk i 20 år,
og jeg forventede aldrig, at vi skulle have hund.
Vi bor i en lejlighed i New York, vi har fem børn, jeg rejser konstant,
vi skal ikke have en hund.
Men så kom pandemien,
og alle grundene til ikke at få hund forsvandt.
Vi lejede et hus i forstæderne med en stor have,
jeg holdt op med at rejse, min kones allergi ændrede sig ikke.
Mine børn begyndte at tigge om en hund. "Kan vi få en hund? Kan vi få en hund?"
Det var dagligt, så jeg sagde til min kone: "Lad mig klare det."
Så jeg indkaldte til familiemøde og stod ved siden af min kone og sagde:
"En gang for alle: jeres mor er allergisk over for hunde.
Når hun er sammen med hunde, får hun det fysisk dårligt."
Og min yngste, han er så sød. Han sagde:
"Kan mor ikke bare få en indsprøjtning i maven?"
Han minder mig om mig.
Så jeg spurgte min kone: "Kan du ikke bare få en indsprøjtning i maven?"
Hun sagde: "Hvad laver du?" Jeg sagde: "Hvorfor du er sur på mig?
Det var ham, der spurgte."
Det syntes hun ikke var sjovt.
Og jeg kunne se, at vi ikke kom nogen vegne, så jeg foreslog et kompromis:
"Hvad hvis vi fik en hund i pleje?
Hunden ville kun bo hos os, indtil et permanent hjem blev fundet,
eller min kone døde."
Det syntes hun slet ikke var sjovt, og hun forlod lokalet.
Men næste dag, ud af det blå, sagde hun:
"Okay, vi kan få en hund i pleje, men vi beholder den ikke."
Og jeg sagde: "Vi beholder den ikke." Så jeg fik den her hund med hjem.
Og så skete der det mest utrolige.
Ikke alene forelskede mine børn sig i hunden,
men med tiden, og ved indimellem at blive udsat for hunden,
ændrede min kones allergi sig ikke.
Men hun bevidnede, hvor meget mine børn elskede hunden,
så hun besluttede, at vi kunne beholde hunden.
Hun ofrede sig for min familie.
Og det fik mig til at indse, at jeg ikke får anerkendelse nok.
Jeg nævner det sjældent, men jeg tror, at jeg er allergisk over for børn.
Og dem har vi fem af.
Vi har kun én hund, og det er ikke en konkurrence, men jeg vinder.
Og efter vi havde haft hunden i en måneds tid, blev min kone sløj.
Vi troede, hun havde corona. men testene var negative,
så hun fik taget en blodprøve,
og de opdagede, at hun havde fået borreliose,
hvilket man får af en flåt, som er noget, hunde bærer rundt på.
Hun fortalte mig det i telefonen, og jeg tænkte: "Hun slår mig ihjel.
Hun slår mig ihjel, og det er hun i sin gode ret til."
Og det beredte jeg mig på, mens hun kørte hjem.
Men da hun kom ind i huset, gik hun roligt hen til mig og sagde:
"Jeg har borreliose på grund af den hund. Hvad har du at sige til dit forsvar?"
Og jeg sagde det eneste, jeg kunne sige: "Det var dig, der ville have hunden."
Og hun sagde ...
Hun sagde: "Du skal ikke gaslighte mig."
Og jeg sagde: "Det udtryk har jeg aldrig hørt før."
"Har du aldrig hørt om gaslighting?"
Og jeg sagde: "Jeg tror ikke, at nogen her på planeten har hørt om gaslighting.
Du er muligvis ved at blive skør."
Nu fornemmer jeg spændinger i salen.
I må forstå, at borreliosen er væk. Hun har det fint.
I øvrigt er min kone det stærkeste menneske, jeg har mødt.
Hun fødte hvert af de fem børn i vores lejlighed uden smertemedicin.
Hun havde borreliose, men nu er den væk.
Før det havde hun en hjernesvulst, men den er væk, og hun har det fint.
Og jeg spurgte hende engang: "Hvad er den største udfordring, du er stødt på?"
Og hun sagde: "At være gift med dig."
Og jeg må sige, at det er jeg stolt af.
I har været en fornøjelse. Tusind tak.