Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Mulțumesc, Boston!
Mulțumesc!
Mă bucur să fiu aici. Arăt bine.
Nu știu dacă știți, dar, de obicei, sunt gras.
Dar, de când am slăbit atât, sunt doar arogant.
Apropo, oameni slabi, așa vă considerăm:
niște nemernici aroganți.
Am slăbit.
De când am slăbit, stârnesc două feluri de reacții.
Sunt oameni care nici măcar nu-mi spun nimic.
Se duc direct la soția mea și o întreabă dacă am pățit ceva.
Sună a îngrijorare, dar mie mi se pare că mă judecă.
Fiindcă pentru ei e mult mai probabil să fiu bolnav
decât să pot să mă controlez în vreun fel.
„E clar că Jim nu face sport și nu mănâncă sănătos.
Sigur are cancer.”
Ăsta e un grup de oameni.
Oamenii din celălalt grup vin la mine
și mă acuză că iau un inhibitor de apetit.
„Recunoaște că iei Ozempic!”
Să știți că nu iau.
Iau alt inhibitor.
Iau Mounjaro, care e mai bun.
Fiindcă sună ca un restaurant italian.
„Bun-venit la Mounjaro!
La noi nu mănânci nimic, fiindcă ești ditamai grasul.”
Știu că unii nu sunt de acord cu inhibitoarele de apetit.
Consideră că trișezi.
Dar eu nu joc baseball în prima ligă.
Sunt doar un gras care încearcă să nu moară.
„Dar nu e corect!”
Nu e corect nici să chelești și să te naști fără culoare a pielii.
Dar m-am împăcat cu gândul ăsta.
E o perioadă palpitantă pentru mine.
Sunt slab, am 30 și ceva de ani...
E ciudat
cum mai toată viața mea de adult am avut monologul ăsta interior:
„Trebuie să mănânci mai puțin și să-ți controlezi impulsurile”.
Acum știu că aveam nevoie doar de o injecție săptămânală,
care a ucis toată pasiunea din mine.
Am învățat foarte multe.
Acum înțeleg că oamenii slabi nu uită să mănânce,
ci sunt morți pe interior.
În viață trebuie să faci compromisuri. Da, poate nu voi mai fi vesel niciodată,
dar acum încap în hainele mele care s-au demodat acum 30 de ani.
Deci am și de câștigat.
Inhibitoarele astea de apetit sunt revoluționare.
Iată cum o să fie!
Noi, oamenii grași, vom slăbi,
apoi ne vom amesteca printre voi, slabi nemernici...
și, când nu sunteți atenți, o să vă mâncăm.
Nu contează dacă ne e foame sau nu, nouă ne place să mâncăm.
E incredibil ce populare sunt inhibitoarele de apetit, nu?
Fiindcă trăim în epoca în care orice corp e încurajat.
„Frumusețea are multe forme și mărimi.”
„Medicamentul ăsta îți ia foamea.”
„Dă-mi-l sau te omor!”
Încerc să mă bucur cât sunt slab, fiindcă știu că o să mă îngraș iar.
Adică...
Nu pot să întrețin așa ceva.
Ăsta e rezultatul medicamentului.
99% e datorită companiilor farmaceutice și doar 1% datorită mie.
Înțelegeți?
Adică...
Exact.
Plus că încă am hainele de gras.
Nu sunt prost.
Le văd cum atârnă în dulap și mă întărâtă.
„O să te întorci.
O să mă porți din nou.
Mai știi când ai mâncat o pizza întreagă și soției tale i-ai zis că n-a ajuns?
Ăla ești cu adevărat!”
Medicamentul îți schimbă atitudinea față de mâncare.
Acum, McDonalds pentru mine e ca o fată de care mi-e rușine că mi-a plăcut.
„Nu-mi vine să cred că mi-ai plăcut așa mult.
Hai să ne întâlnim la miezul nopții și nu-i spune soției mele!”
Inhibarea apetitului nici nu era scopul inițial.
Medicamentul era pentru oamenii cu diabet sau o prostie din astea.
Dar, când s-a aflat
că există un medicament pentru diabet care îți taie pofta de gogoși,
toți grașii au zis: „Tocmai am făcut diabet.
Diabetul ăsta e tot mai grav.”
Nu e primul medicament cu efecte secundare benefice.
Știm despre Viagra,
pastila contraceptivă vindecă acneea,
iar alcoolul face oamenii mai atractivi.
Dar cred că e enervant pentru oamenii de știință
care inventează aceste medicamente salvatoare,
iar pe noi ne interesează doar un efect secundar.
Creatorii Viagrei cred că erau tare entuziasmați la conferința de presă.
„După zeci de ani de muncă,
eu și echipa mea am creat această pastilă,
care va salva viețile bărbaților care suferă de hipertensiune.
Sunt și niște mici efecte secundare.
Greață, amețeli, o erecție uriașă...
Dar...
Dar cel mai important e faptul că e un medicament ce salvează vieți.
Aveți întrebări?”
„Da, despre partea cu erecția.
Cât durează erecția?”
„Nu asta e important, dar durează patru ore.”
„Doamne sfinte!”
„Vă rog să ne axăm pe faptul
că acest medicament este pentru hipertensiune.”
„Am eu o întrebare legată de tensiune.
Dacă aș avea hipertensiune și m-aș duce la o întâlnire...
Să zicem că ar fi o orgie.
Când ar trebui să iau pastila de erecție...
adică pastila de hipertensiune?”
Sunt sigur că și în public sunt bărbați care iau Viagra.
Adică toți tipii de peste 40 de ani.
Apropo, dacă luați Viagra, n-ar trebui să vă fie rușine.
Nu înseamnă că nu ești bărbat.
Înseamnă doar că partea corpului care te face bărbat nu mai funcționează.
Ești ca un eunuc, iar eunucii sunt masculini.
Sunt și bărbați de peste 40 de ani care nu iau Viagra,
iar acei bărbați sunt celibatari.
Și eu am luat Viagra. Doar pentru hipertensiune.
Și datorită articolelor.
Articolele sunt incredibile.
Trăim într-o eră cu mari progrese medicale și tehnologice.
Oamenilor le e frică de inteligența artificială.
„AI-ul o să ne domine!”
Sper că da.
Am obosit.
Cred că inteligența mea nu poate să mă ducă mai departe de atât.
Am nevoie de inteligență artificială.
Citeam un articol intitulat „Ne va cuceri AI?”
și abia la jumătate mi-am dat seama că nu era despre un tip pe nume Al.
„Ne va cuceri Al?”
Credeam că era vorba de Al Roker.
Și despre cât de mult îi place A1.
„Jim, ce glumă proastă!”
Mi se pare că majoritatea progreselor tehnologice nu sunt pentru mine.
Mie încă îmi dau bătăi de cap parolele de Wi-Fi.
Chiar dacă am parola scrisă în fața mea,
tot cred că n-o să mă descurc.
Sunt doar șase sau opt litere sau cifre
și mi se pare că dau un examen.
„Îmi mai trebuie timp!
Trebuia să dorm mai bine azi-noapte.”
V-a spus cineva o parolă de la Wi-Fi?
„Parola noastră de la Wi-Fi e foarte ușoară.
E «beagle» cu litere mici.
Primul E e un trei, G-ul e un opt, iar ultimul E e un F.”
„Bine, dar cum se scrie «beagle»?”
Tehnologia e tot mai complicată. Îmi e dor de vremurile mai simple.
Mai știți când puteam să ne alegem parolele?
Fiindcă acum trebuie aprobate și mereu ești judecat puțin:
„Parola aia nu e destul de puternică.
Parola aia e foarte slabă.”
„Nu-mi pasă, folosește-o!”
„Nu, nu accept parola asta. Pune alta!”
Alegi altă parolă și ți se zice: „Parola asta e ușor de ghicit”.
„Fiindcă ai văzut când am scris-o.”
„Alege alta. Pe asta ai folosit-o deja. Alege alta!”
Intru în pană de inspirație când îmi aleg parolele.
„Alege alta!”
„Nu mai pot. Mi-am folosit deja ziua de naștere și nu mai am alta.”
Parolele sunt ridicole acum.
„Parola ta trebuie să conțină o literă mare, un număr, un simbol,
un picior de iepure, ceva ce a purtat mama ta la nuntă...”
Uneori ți se oferă o parolă, ceea ce e umilitor.
„Prostule, nu vrei să-ți dăm noi o parolă?”
„Nu e contrar conceptului de parolă?”
„N-o s-o spunem nimănui.
Poți să ai încredere în noi, suntem un algoritm creat de o multinațională.
N-o să dăm parola ta nimănui.”
„De ce faci cu ochiul?”
„Doar mi-a intrat niște praf în AI.”
I-am lăsat să-mi dea o parolă.
Parola lor e ca și cum o pisică a mers pe tastatură.
„Și eu puteam să mă gândesc la asta.”
„Da, dar nu te-ai gândit, prostule!”
„N-o să pot s-o țin minte.”
„O s-o ținem noi minte pentru tine, prostule.
Tu doar ne spui când îți trebuie.”
„Mi-o spuneți acum?” „Nu!”
„S-ar putea să fii un robot.”
„Stai, nu erai tu un robot?”
„Ba da, dar tu ești prost și nu poți să fii sigur.”
V-ați uitat vreodată parola și ați făcut testul ăla cu fotografii?
„Bă, prostule, vezi vreun semafor în pozele astea?”
Pentru un moment nici nu mai știi ce e un semafor.
Eu mereu mă complic
și mă gândesc că stâlpul ăla poate să aibă un semafor în capăt.
Există validare parțială?
De obicei, doar ghicesc,
dar, când nimeresc, mă mândresc că mă pricep la jocul cu semafoare.
Am ajuns la nivelul următor și acum am voie să-mi verific e-mail-ul.
Ne iau așa de sus!
„Accepți cookie-urile astea?”
Care înseamnă „fursecuri”?
Cineva s-a gândit să le zică așa.
Iar noi ne gândim că ne plac fursecurile...
și acceptăm toate cookie-urile.
„Îmi dați și niște lapte?”
Zici că sunt un cadou.
„Acceptați aceste cookie-uri?”
„Vai, nu vreau să fiu nesimțit.”
„E politicos să accepți cookie-urile
și să ne lași să-ți urmărim activitatea pe internet.”
„Atâta timp cât primesc fursecuri...”
Acceptăm tot foarte ușor.
Ați vorbit vreodată cu cineva despre o destinație de vacanță
și apoi ați început să vedeți pe internet reclame pentru acea destinație?
Și, în loc să fiți revoltați că v-a fost încălcată intimitatea,
ați rezervat excursia?
„Se pare că mergem în Mexic.”
Sunt convins că tehnologia ne face să ne pierdem mințile.
Acum toată lumea vrea să ajungă pe Marte.
„O să mergem pe Marte! Abia aștept să ajung pe Marte!”
Nu cred că se refereau la tine.
De ce crezi că o să ajungi pe Marte? Tu n-ai ajuns nici în Minnesota.
Nu ne invitau pe noi.
Sunt sigur că doar se lăudau.
Totuși, Jeff Bezos l-a luat pe fratele său în spațiu.
Eu am trei frați și nu vreau nici să le fac cinste cu o cină.
Îmi place optimismul ăsta, dar chiar o să ajungem pe Marte?
Un om a ajuns pe Lună acum 54 de ani.
Știți de câte ori a mai ajuns un om pe Lună de atunci?
De zero ori.
Știți de ce? Fiindcă n-a ajuns nimeni pe Lună.
Nu știu.
Nu știu, poate că a ajuns un om pe Lună și poate vom ajunge pe Marte.
Sincer să fiu, nu știu nici cum funcționează microundele.
Dacă aș fi amenințat cu pistolul să explic microundele,
aș zice doar: „Se aprinde un bec,
se învârte,
când sună clopoțelul, hotdogul e gata.
Sunt pe aproape?”
Nu știu foarte multe lucruri.
De cele mai multe ori, nici nu mă simt ca un adult.
Tot nu mă simt bine când cumpăr pantofi în magazin.
Încălțămintea e singura cu care ne ajută un străin.
Nu i-ai cere unui vânzător să te îmbrace cu niște pantaloni.
„Unde te duci?”
Când cumpărăm pantofi, devenim complet neajutorați.
Ne așezăm și...
„Încalță-mă tu!
Mămica mea nu e aici, așa că trebuie să mă încalți tu.”
Și nu știm nimic despre cei care ne încalță cu pantofii.
Nu-i verifică nimeni.
Știm doar că le place să lucreze cu picioarele străinilor.
Și tot ce zic sună cam sinistru.
„Cum te simți în ei?”
„Poftim?”
„Te strâng?”
„Ce-ai spus?”
„Ăla e degetul tău mare?”
„Cum îndrăznești?”
„Ce-ar fi să te plimbi puțin prin magazin, să văd cât de drăguț ești?”
„Dacă m-ai rugat frumos...”
M-am hotărât să nu mă mai prefac că înțeleg lucruri
despre care nu știu nimic, cum ar fi bursa.
Când vorbesc despre bursă la știri...
„Astăzi, bursa...”
De obicei, zic că e interesant,
dar de fapt nu pricep nimic.
Partea cea mai tristă e că în facultate m-am specializat în Finanțe.
Serios.
Patru ani, 80.000 de dolari...
Mă bucur foarte mult că trăiesc din asta.
Dar să știți că pandemia chiar a scos la lumină
cât de importantă e o ocupație pentru societate.
Putem spune că aceea de comediant nu e una esențială.
Nici pe departe.
Au deschis cluburile de striptease înainte să ne lase să spunem glume.
„Voi stați acolo, amuzanților! Doamnelor, bine ați revenit!”
Nu m-a surprins deloc.
Nu e niciun moment în istorie în care cred că aș fi fost util.
Nici la începuturile civilizației.
„Cineva trebuie să aducă apă, cineva trebuie să facă adăpost.
Jim, tu ce poți face?”
„Eu pot să râd de acei oameni.”
E ciudat. Lucrez în industria de divertisment
și știu că s-a împământenit ideea
că oamenii care lucrează în showbiz sunt niște narcisiști
care sunt plătiți prea mult pentru lucruri neimportante.
Dar credeți-mă că e minunat.
N-aveți idee cât de bine e!
Desigur, sunt oameni în industria de divertisment
care au talente aparte și care sunt plătiți pe măsură.
Vorbesc de oameni care apar o dată la o generație.
Cineva ca Pat Sajak.
A prezentat Roata norocului.
Era ceva ce nu putea să facă Pat Sajak?
Ia gândiți-vă! A prezentat Roata norocului...
Era un adevărat renascentist.
Sunt sigur că Pat Sajak e un tip de treabă și îmi place Roata norocului
deși nu am 80 de ani.
Îmi place Roata norocului.
Mi-a părut cam rău când a anunțat că se pensionează.
Pare un tip de treabă,
deci probabil i-a adunat pe toți cei care lucrau la emisiune
și le-a zis: „Fac asta de vreo douăzeci de ani
și m-am hotărât să mă pensionez”.
Dacă eram de față, i-aș fi spus:
„Știi că ăsta nu e un job adevărat, nu?
Nu poți să te pensionezi din a juca Spânzurătoarea.
Corect e să îți ceri iertare și să dai toți banii înapoi.”
Fiindcă lui Pat Sajak îi mergea bine. Știți cât făcea pe an?
Lua 17 milioane de dolari pe an.
Da, poți cumpăra niște vocale cu banii ăștia.
Lua 17 milioane... Și nici măcar nu întorcea el literele!
Probabil așa a negociat: „Nu pot să le fac eu pe toate!”
Așa că au adus-o pe Vanna White. El lua 17 milioane, Vanna lua trei.
Cred că suntem cu toții de acord că amândoi ar fi trebuit să nu ia nimic.
Când și-a anunțat pensionarea, producătorul s-a văitat
de parcă nu mai găseau pe nimeni care să zică: „E rândul tău să învârți roata”.
Vestea bună e că Pat Sajak a rămas consultant în cadrul emisiunii.
Nu știu ce face un consultant la Roata norocului.
„Au apărut litere noi azi?”
„Nu, Pat, sunt tot alea 26 de litere.”
„Bine. Dacă e ceva, mă găsiți în birou.”
Îmi place să fac stand-up.
Din când în când, primesc roluri în filme.
Și, uneori, regizorii acestor proiecte îmi spun:
„Jim, mi-ar plăcea să te văd bărbierit”.
Iar eu zic: „Nu cred că ți-ar plăcea”.
Mă bărbieresc mereu, dar, după aceea, sunt dezgustat de aspectul meu.
Mi se pare că trebuie să-mi cer iertare.
„Scuze! Iertați-mă!
Sunteți la masă... Scuze!”
Nu mi se pare doar mie, ci tuturor celor care mă știu cu barbă.
Și nu mă menajează. „Ce scârbos! Unde ți-e barba?”
Și asta zic doar copiii mei.
Fiindcă barba e liftingul facial al săracului.
Toate complimentele pe care le primește un bărbat pentru barbă sunt cu dus-întors.
„Îmi place fața ta cu barbă.”
„Deci e mai bine să fie acoperită cu păr.
Mersi.”
Îmi pare rău pentru femei, unora nu le crește barbă.
Trebuie să înțelegeți că orice bărbat cu barbă are nevoie de barba aia.
Fiecare bărbat care are barbă s-a uitat în oglindă la fața lui
și a zis: „Trebuie să ascund asta”.
Gândiți-vă la toate marile personaje istorice care aveau barbă,
probabil fiindcă nu erau siguri pe ei.
Abraham Lincoln, Karl Marx, Gandalf...
Toți aveau barbă.
Și Iisus avea barbă.
Iisus probabil mergea pe apă, s-a uitat în jos, și-a văzut reflexia și a zis:
„Iisuse!”
„O să-mi las barbă.
Cu fața asta, n-o să am niciun apostol.”
Apropo, așa mergea Iisus.
Când a mers pe apă, s-a prefăcut că era greu? Făcea așa?
„Vă vine să credeți?
Merg pe apă!
Scoateți telefoanele și filmați!”
Sau a mers îngâmfat?
„Exact! Ia uitați-vă!
Da, sunt regele regilor!”
Mersul pe apă a fost unul din miracolele săvârșite de Iisus,
dar sigur cineva de acolo a zis că era doar un truc.
Cineva a venit la el și i-a zis: „Am văzut numărul tău cu apa.
Mișto. Eu organizez petreceri pentru copii.
Am putea să rupem.”
Și Iisus: „N-a fost un truc de magie, eu sunt fiul Domnului”.
„Interesant nume de scenă.
Ia cartea mea de vizită. Mă cheamă Iuda.”
Toate astea sunt în Biblie.
Scrie în Biblie.
Sunt niște chestii incredibile în Biblie.
La început, Dumnezeu i-a cerut lui Avraam să-și sacrifice unicul fiu.
Dumnezeu i-a cerut lui Avraam să-și omoare singurul fiu.
Iar Avraam, ca majoritatea taților, a zis: „Bine”.
În apărarea lui, nu știm ce făcea Avraam înainte să-i ceară Dumnezeu asta.
Poate se uita prin facturi și a zis:
„Cine a dat 500 de șecheli pe Nintendo?”
Și fix în momentul ăla Dumnezeu a zis: „Avraam, vreau să-ți sacrifici fiul”.
Și Avraam a zis: „Cu plăcere!
Pot să-l sacrific prin strangulare?”
Dumnezeu îi vorbea lui Avraam din ceruri. Nu știu dacă țipa în jos.
A auzit cineva conversația?
Era cineva în ceruri? Iisus era în ceruri?
Când a zis: „Avraam, vreau să-ți sacrifici unicul fiu”,
Iisus a zis: „Tată, ce naiba faci”?
Și Dumnezeu i-a zis: „Am mai discutat de asta, vezi-ți de treaba ta.
Nu-l lua în seamă pe hipiotul ăla bărbos!
Avraam, vreau să-ți sacrifici unicul fiu.”
Și Iisus a zis: „Tată, nu poți să-i ceri să-și sacrifice singurul lui fiu”.
Iar Dumnezeu a zis: „Să știi că mi-a venit o idee”.
„Iisus, du-te pe pământ și zi-le oamenilor că sunt tatăl tău.”
„Dacă mă duc și le zic că ești tata, s-ar putea să-mi facă rău.”
Iar Dumnezeu a zis: „Imposibil! De ce ar face așa ceva?
Par foarte de treabă.”
Și Iisus: „Dacă mă duc și îmi fac rău, o să-i oprești, nu?”
Iar Dumnezeu: „Da, sigur, poate”.
Avraam a fost recompensat pentru devotamentul lui.
A trăit până la 175 de ani.
A murit la 175 de ani, ceea ce e mișto,
dar acei ultimi 90 de ani...
Nasol, nu?
Credeți că, atunci când au scris Biblia, a zis cineva:
„Chiar vrem să scriem aici 175 de ani?
Vrem ca lumea să citească asta, nu?
Ce-ar fi să scriem doar 75?
E plauzibil, cu o dietă mediteraneeană...”
175 de ani!
Dacă ai întâlni azi pe cineva și ar zice că bunicul său a trăit 175 de ani,
i-ai zice că e nebun.
Vă dați seama cum ar fi să trăiți 175 de ani?
„M-am pensionat la 60 de ani.
Habar n-aveam că o să mai trăiesc 115 ani.
Cât pickleball ar trebui să joc?”
Doamne!
Mulțumesc.
Asta a fost răsplata lui Avraam, a trăit până la 175 de ani.
Este și personajul care stă la baza a trei religii, nu a uneia singure:
iudaism, creștinism și islamism, ceea ce e uimitor.
Știți ce e și mai uimitor?
Adepții acelor trei religii sunt cei mai buni prieteni.
Se înțeleg de minune.
Oare Avraam se simte cât de cât responsabil?
Oare se uită din ceruri și zice:
„Văleu! N-am făcut eu asta!”
Dumnezeu era mult mai implicat.
Mai vorbea cu Avraam, mai un potop, mai o molimă...
Acum e doar...
„Puneți și voi fața lui Iisus pe o felie de pâine.”
„Nu mai pot cu ăștia.
Dacă nu vor să asculte, nici nu-mi mai dau interesul!”
Ce voiam să înțelegeți din asta e faptul că sunt creștin.
Și spun asta ca să vă simțiți stânjeniți.
Când necreștinii aud că sunt creștin, își zic: „Vai, nu!”
Iar, când creștinii aud că sunt creștin, își zic: „Vai, nu!”
Deci e un mod de a uni publicul.
Așa cred.
Mulțumesc mult că ați venit.
Mulțumesc.
Sunt foarte recunoscător că pot să călătoresc și să fac stand-up,
dar vreau să știți că, acasă, am o viață groaznică.
Am cinci copii. E iadul pe pământ.
Acasă, viața mea e exact opusul acestei experiențe.
Când am ieșit, m-ați întâmpinat cu aplauze.
Acasă nici nu sunt luat în seamă.
Și nu spun că părinții ar trebui întâmpinați cu aplauze.
Nu ar fi destul.
Cred că părinții ar trebui să fie întâmpinați cu urale.
Ar trebui să fie un crainic:
„Vă rugăm să-i întâmpinați pe cei datorită cărora sunteți în viață”.
Nu?
Fiindcă sarcina unui părinte e imposibilă.
E prea greu. Așteptările sunt prea mari.
La baseball, dacă reușesc trei lovituri din zece, sunt bun.
Dar, dacă îmi lovesc o dată copilul...
Înseamnă că nu mă pricep?
Copiii sunt singurul lucru pe care îl scoatem din corpul omenesc
și pe care îl păstrăm.
Nu?
Nimeni nu zice:
„Ăla e apendicele meu, iar ăla e fiul meu și niciunul nu e bun”.
Cred că noi, părinții, merităm suferința asta.
Merităm pentru tupeul de a crede că suntem capabili să fim părinți.
Și ne asumăm responsabilitatea asta cu aroganță.
„Îmi pierd telefonul o dată pe zi...
deci aș putea să am grijă de un copil.”
„Poți să-mi suni copilul?
Sunați-mi copilul!”
Știu că nu toți sunteți părinți.
Dacă faci un copil, devii părinte.
Dacă nu faci un copil, rămâi fericit.
Nu toată lumea vrea să fie părinte. Unii aleg să nu facă copii și îi respect,
dar nu cred că acei oameni ar trebui considerați adulți.
Cu ce sunt diferiți de niște copii foarte mari?
Pe ei ce nu-i lasă să doarmă noaptea?
„Unde o să mă duc la brunch?”
Dacă ai peste 30 de ani
și cea mai mare problemă din viața ta e conexiunea la Wi-Fi,
nu ești adult.
Dacă nu ai găsit niciodată o pată pe tine
și nu te-ai rugat în sinea ta să fie ciocolată...
nu ești adult.
Dacă nu te-ai lăudat perechii tale
că de trei zile n-ai mai avut timp să faci un duș,
nu ești adult și s-ar putea să fii un țărănoi.
Nu e nicio comparație.
Unul are o viață împlinită, iar celălalt e părinte.
Ar trebui să fie o cu totul altă grupă.
Ai peste 30 de ani și n-ai copii? Ești un adult junior.
Cum a fost la brunch?
Apropo, putem recunoaște că brunch-ul e o scuză a unui alcoolic?
Cineva a zis: „Nu poți bea alcool la micul dejun”.
„Nu e micul dejun!
E brunch.”
„Ce?”
„E între micul dejun și prânz.
La mulți ani!”
Tot conceptul de brunch e ridicol.
E clar că ai dormit prea mult ca să mai iei micul dejun,
iar acum vrei pâine prăjită la ora 13:00,
în timp ce bagi mimosa-uri în tine.
Crede cineva că mimosa nu e inventată de un bețiv?
„Aveți suc de portocale proaspăt stors?
Da?
Toarnă niște șampanie în el!
O să-i zicem mi...
...mosa.”
Mimosa sună ca o colegă pe care nu te poți baza.
„Mimosa, unde e raportul semestrial?”
„Acum lucrez la el!”
„Cine merge la masă?
Luăm o masă între prânz și cină.
La mulți ani!”
Știu că unii oameni nu pot să aibă copii,
dar există adopțiile și învățăm, de la vârste fragede, din filme
ca Annie și Oliver
că există copii care au nevoie de părinți
și că mulți din acei copii știu să cânte și să danseze.
Așa că sprijiniți arta, oameni buni!
Mie nu-mi pasă dacă cineva are copii sau nu.
E ciudat că punem atâta presiune pe oameni.
Unii oameni zic:
„Cine o să aibă grijă de tine la bătrânețe?”
„Nu copiii mei.”
Stai să văd dacă am înțeles.
Copiii mei, care m-au secat de tot...
își vor reveni brusc și vor avea grijă de mine?
Mi se pare un risc.
Apropo, nu mi-e teamă că mă vor duce la azil copiii mei.
Nu sunt așa de descurcăreți.
„Trebuie să completez formulare? Mai bine pune-i în garaj!”
Dacă nu aveți copii, iată o poveste care întrupează bucuria de a fi părinte.
Am cinci copii și încerc să petrec timp cu fiecare în parte.
Așa știu că i-am cunoscut pe toți.
În februarie, am mers la o plimbare cu fiul meu de zece ani.
Am scos câinele la plimbare și, înainte să plecăm, am zis:
„E frig, ar trebui să-ți iei o haină”.
El a zis: „Nu-mi iau nicio haină, nu poți să mă obligi”.
Am zis: „Bine, nu-ți lua o haină”.
Și am ieșit la plimbare.
Când să ne întoarcem, s-a uitat la mine și a zis:
„Tată, îmi dai haina ta?”
Și nu am ezitat.
Fiindcă a fi părinte e ca a fi un medium
care are întotdeauna dreptate, dar care e mereu ignorat.
Nu?
Tot timpul, părinții sunt ceva de genul: „Ia să mă uit în globul meu de cristal.
E destul de frig, ar trebui să-ți iei o haină”.
„Ești gras!”
„Dacă te culci târziu, s-ar putea să fii obosit de dimineață.”
„Ești chel!”
„Îți prevăd greutăți financiare după ce o să te dau afară din casă.”
Nu e vina lor, copiii nu știu ce sunt alea consecințe.
Părinții știu ce sunt consecințele.
Se numesc „copii”.
Copiii sunt niște consecințe ambulante.
De aia orice părinte se uită uneori la copilul său și își zice:
„Știam eu că nu trebuia să mă îmbăt în noaptea aia”.
E incredibil cât diferă copilăria copiilor mei de copilăria mea.
Țin minte când aveam zece ani și mă trimitea mama cu treburi.
Odată m-a trimis la magazin cu niște instrucțiuni foarte specifice.
Am mers doi kilometri până la magazin și am făcut ce mi se spusese.
M-am dus la vânzătoare, i-am întins zece dolari și am spus:
„M-a trimis mama aici să cumpăr un cartuș de țigări
Merit Ultra Lights”.
Ea s-a uitat la mine și m-a întrebat câți ani am.
I-am zis că aveam zece ani.
A zis: „Ce băiat cuminte ești”.
M-a complimentat,
mi-a dat țigările și restul,
iar eu m-am întors acasă fumând tot drumul.
Trimiteam copiii singuri să facă treburi.
Dar acum, după 25 de ani de Lege și Ordine: Unitatea Victime Speciale...
nu mai avem curaj să-i lăsăm nici să deschidă un frigider.
Îmi plăcea acea independență.
Mi-a mai fost frică din când în când.
În principal, îmi era frică de adulți.
Adulții erau niște uriași malefici care se cunoșteau toți între ei.
„Îl știu pe taică-tu!”
„De unde?”
„Te-am ținut în brațe când erai bebeluș.”
„De ce?”
Când eram mic, prietenilor mei le era frică de tata.
Celui mai bun prieten al meu din copilărie încă îi e frică de tata.
Și tata e mort de 30 de ani.
Copiii mei și prietenii lor mă consideră șoferul lor de Uber.
Și au solicitat o cursă tăcută.
„Poți să oprești muzica, Jim?”
„Te omor.”
„Îi știu pe părinții tăi.
Îi omor și pe ei.”
A fi părinte presupune sacrificii, nu?
Unele mai mari, altele mai mici.
Știți câte filme proaste de copii am văzut în cinema?
Am condus de bunăvoie, am cumpărat mai multe bilete
și m-am uitat la niște gunoaie.
La filme proaste.
N-a fost nevoie să citesc recenzii, n-a fost nevoie să văd un trailer.
Nimeni nu se întreabă dacă Ștrumfii o fi un film bun.
Nu e.
Au încercat să ne avertizeze numindu-l Ștrumfii.
Am cinci copii.
M-am uitat la filme proaste de copii timp de 15 ani.
O decadă și jumătate de tortură.
Iar cea mai grea parte e autocenzura,
fiindcă, după ce înduri un film ca Trolii
sau Micul meu ponei,
dacă ești un adult normal, trebuie să-i spui cuiva:
„Ce căcat de film!”
Nu?
Dar nu poți să-i spui asta unui copil de opt ani.
Așa că doar întrebi: „Cum ți s-a părut?”
„Da, și eu sper să mai facă unul.”
Și fac. Mai fac încă cinci.
Și le înduri pe toate gândindu-te la alcool.
Tata nu ar fi stat la un film prost de copii.
În rarele dăți în care tata ne ducea la film, nu ne cerea părerea.
Nu știam ce film aveam să vedem.
Nici el nu știa ce film aveam să vedem.
Când ajungeam la cinema,
el alegea un film, cumpăra biletele și intram în sală imediat.
Nu conta când începuse filmul.
Pentru noi, acela era începutul filmului.
Intram în sala întunecată, ne așezam și ne uitam la ultima treime din film.
Se aprindeau luminile, oamenii plecau,
iar noi încercam să ne dăm seama la ce ne uitaserăm.
Ne întrebam unii pe alții: „Cum crezi că începe filmul?”
Apoi intrau alți oameni, se stingeau luminile și începea filmul.
Ne uitam până la un anumit punct, apoi tata se ridica și pleca.
Iar noi îl urmam.
Așa vedeam filme în familie. Și îmi e puțin dor de asta.
Adesea mi se părea că doar îl ajutam pe tata să-și asigure un alibi.
„N-aș fi putut să-l omor, am fost la film cu copiii.”
Aș fi vrut să fi văzut Sunetul muzicii cu tata.
Pe la jumătatea filmului,
tata să se ridice și să plece, urmat de șase copii blonzi.
Toată lumea ar fi zis:
„Familiei ăleia nu i-a plăcut deloc când căpitanul von Trapp
a rupt steagul ăla nazist”.
Gluma aia era și mai amuzantă când toată lumea îi ura pe naziști.
Nu?
Știu că mă plâng mult de copiii mei, dar mi-au distrus viața.
Îi iubesc, dar se poartă oribil cu mine.
Cei fără copii zic mereu că nu și-ar lăsa copiii să se poarte urât cu ei.
Ba da, i-ați lăsa.
Știți care e alternativa?
Închisoarea.
Așa că îi lași să se poarte oribil cu tine și te gândești la alcool.
Dacă i-aș spune unui terapeut cum se poartă copiii mei cu mine,
dar nu i-aș spune că sunt copiii mei?
„Trăiesc cu cinci oameni care îmi mănâncă mâncarea,
îmi cheltuiesc toți banii și, când le zic să facă ceva,
ei țipă la mine.”
Orice terapeut mi-ar spune:
„Ar trebui să te muți, ești victima unor abuzuri”.
Îi iubesc și știu că și ei mă iubesc pe mine.
Deși, când fiul meu de 18 ani îmi spune că mă iubește,
sună de parcă e la casting pentru un rol pe care nu-l vrea.
„Te iubesc, tată.”
„A fost un început bun. Hai să mai încercăm!
Acum vreau să aud puțin mai multă afecțiune
și poate să simt o conexiune.”
„Te iubesc, tată.”
„Bine, te anunțăm noi. Mulțumim că ai venit.”
Să fii părinte e greu și devine din ce în ce mai greu.
Asta nu ți se spune când o să ai un copil.
Cred că ar fi nepotrivit să ți se zică: „Felicitări! O să fie foarte greu”.
Când ești părinte pentru prima dată, îți dai seama din mers.
Iar un nou-născut e foarte fragil și dependent.
Trebuie ajutat să râgâie.
Proaspătul părinte crede că asta e partea grea.
Nu aia e partea grea.
Apoi copilul crește și totul e haos.
Țipă prin magazine
și trebuie să-i împiedici să se omoare din greșeală.
Proaspătul părinte crede că asta e partea grea.
Nu asta e partea grea.
Apoi copilul devine adolescent și părinții își zic:
„Am făcut o greșeală”.
„Nu trebuia să facem asta.”
Nu?
Să fii părinte e singurul lucru pe care îl poți face timp de 13 ani,
iar apoi, brusc, să nu mai fii bun la asta.
E cea mai crudă glumă a lui Dumnezeu,
fiindcă sigur stă acolo sus, se uită și face...
„Ăștia chiar cred că se pricep să fie părinți.
Ia fiți atenți!
Să intre hormonii!
Asta îmi amintește de când era Iisus adolescent.
Știți că vapa, nu?”
Are cineva copii adolescenți?
Mi-a plăcut entuziasmul ăla forțat.
Cel mai tare e când părinții rămași singuri vorbesc despre adolescență,
fiindcă sună de parcă descriu un uragan.
„Eu și soția mea credeam că eram pregătiți, dar am pierdut tot.”
De asta uraganele au nume de adolescenți.
Adolescenții te fac să-ți dai seama că a fi părinte ține de noroc.
Fiindcă există adolescenți facili și adolescenți dificili.
Dacă ai un adolescent facil, nu înseamnă că ești un părinte bun.
Înseamnă că Dumnezeu a crezut că nu-i poți face față unuia dificil.
Fiind părinte de adolescenți, am devenit un comediant mai bun.
Stai, nu e bine.
Am devenit un comediant înăcrit.
Știu că sună rău,
dar e aproape trist când un copil devine adolescent, nu?
Fiindcă ai un copil drăguț de 12 ani și deodată devine Satana.
Poți să vezi cum curiozitatea și uimirea lui
se transformă în miros corporal și alegeri proaste.
Și apoi tu, părintele, trebuie să înveți cum să comunici cu ei!
Soția mea îmi trimite articole: „Cum să vorbești cu adolescentul tău”.
Le șterg imediat.
M-a întrebat cum am de gând să comunic cu adolescenții noștri.
„O să încerc în engleză.”
Dar ei chiar aud lucrurile altfel.
Dacă-i zic fiicei mele de 14 ani să se grăbească,
ea aude: „O să te omor”.
Dar apoi discutăm și ajungem la concluzia
că eu sunt un om groaznic.
Și apoi mă duc și beau alcool.
Ați observat că în reclamele la alcool
oamenii râd și se simt bine?
Eu vreau să văd o reclamă în care e un tată fără nicio expresie,
care stă singur la o masă de bucătărie, cu o sticlă de băutură.
Sloganul ar fi:
„Bourbon, fiindcă ești blocat și nu poți să te sinucizi”.
E prea negativ? Este, nu?
Sunt adolescenți în public care se întreabă ce caută aici.
„Habar n-aveam că tipul ăsta e un nesimțit așa de mare.”
Trebuie să recunoaștem că adolescenților de azi
le e mai greu decât le-a fost altora.
E incredibil cu ce se confruntă acești adolescenți, nu?
Rețelele sociale, răspândirea drogurilor, pornografia e peste tot...
Cred că vreau să spun că mi-aș dori să fiu adolescent.
Eu trebuia să merg doi kilometri pentru țigări.
Cred că ironia cea mai mare cu adolescenții
e că le e rușine cu părinții lor.
„Cu mine ți-e rușine?
Te-ai uitat în oglindă?”
Toți adolescenții mei au venit la mine la un moment dat
și mi-au zis: „Poți să te prefaci că nu mă cunoști?”
„Asta poate să fie o chestie permanentă.”
E incredibil cât de consecventă e ideea de rușine
atunci când ești părinte, nu?
Când copiii sunt mici, mereu te fac să-ți fie rușine.
Spun sau urlă niște lucruri ca: „De ce e ăla așa gras?”
„Femeia aia e vrăjitoare?”
„Evrei! Evrei!”
„E «Ce vrei?»!
«Ce vrei?»
Te rog să zici «Ce vrei?»”
Asta chiar mi s-a întâmplat.
Eram într-un restaurant din New York City,
iar copiii mei cei blonzi se întrebau „Ce vrei?”.
Dar suna de parcă cereau evrei într-un mod care te făcea să crezi
că mai primiseră evrei înainte.
„Evrei! Evrei!”
„«Ce vrei?»
Pentru Dumnezeu, spuneți «Ce vrei?»
Nu e ce credeți.
Le plac evreii.
De la mine moștenesc asta, mie-mi plac evreii.
Îi iubesc pe evrei!”
Copiii mereu te fac de rușine și, într-o zi, din senin,
tu ești cea mai mare sursă de umilință din viața lor.
Nu-ți spun când se întâmplă asta și există reguli stricte,
despre care afli abia când le încalci.
Recent eram la cină, iar fiica mea de 14 ani zice:
„...și apoi a intrat tata în liceu”.
Soția mea zice: „Iubitule, n-ai intrat în școală, nu?”
„Ce? Era frig afară.
Pe ce planetă suntem?”
Avem trei adolescenți, un copil de 12 ani și unul de 11 ani.
Prognoza nu e bună.
Se apropie uraganele.
Și recunosc că soției mele îi e mult mai greu,
dar toată treaba asta e din vina ei.
Copiii ăștia n-au ieșit din corpul meu.
Într-un fel, nici nu sunt copiii mei.
Nu vreau să sune a teorie a conspirației,
dar toată treaba cu spermatozoizii care fecundează ovulul...
Eu n-am văzut asta cu ochii mei.
Am văzut doar simulări.
Cam cum ai înscena o aselenizare.
Bărbații ar trebui să fie bănuitori.
Femeile descoperă că vor deveni părinți.
Bărbaților li se spune.
Bărbații află că vor fi tați
la fel cum află că au o boală terminală.
Vine cineva și zice: „Ar trebui să stai jos”.
Și bărbații au același răspuns: „Cât timp mai am?”
Acum, cu testele de paternitate, putem dovedi cine e tatăl.
Dar, până acum, tipul trebuia să creadă ce i se spunea.
„Sunt însărcinată. Tu ești tatăl.”
„N-am mai fost acasă de doi ani.”
„E un miracol.”
Se aude ocazional de teste de paternitate.
Niciodată nu se aude de teste de maternitate.
De unde știm cine e mama cu adevărat?
„Copilul a ieșit din corpul meu.”
„Atunci n-ar trebui să-ți fie frică să faci un test.”
Asta a fost cea mai proastă glumă a serii.
Asta?
Evident, testele de paternitate există fiindcă unii bărbați sunt gunoaie.
Fiind tată a cinci copii,
când aud de bărbați care își abandonează copiii,
sunt plin de invidie.
Nu e nicio scuză.
Nu e nicio scuză. Dar un bărbat nu poate fi pregătit să fie părinte.
O femeie trece printr-o serie de schimbări fiziologice,
copilul crește în ea, are grețuri matinale
și i se dezvoltă instinctul de ocrotire.
Bărbații, pe toată perioada sarcinii, se simt la fel: inutili.
Într-un fel, asta îi pregătește să fie tați.
Nu?
Cred că tații sunt subapreciați. Nu sunteți de acord?
Ia auziți-i pe acești tați divorțați!
Evident, mama e eroina, nu?
Când cineva devine faimos, îi cumpără mamei sale o casă.
Tatăl nici nu e invitat să locuiască acolo.
E mai ușor să înțelegi contribuția unei mame.
Văd asta în familia mea.
Copiii mei văd zilnic ce face soția mea pentru ei.
Dar, când eu călătoresc prin toată țara,
mănânc fripturi și mă plâng de copiii mei...
Eu primesc recunoștință? În niciun caz.
Să fii tată e ca și cum ai fi rezervă la fotbal.
Ești în echipă, dar nu ești vedeta.
Și, în rarele momente în care intri în joc,
oamenii au emoții.
Nu-i așa?
Mulțumesc.
E uimitor cum s-a schimbat statutul unui tată în societatea noastră.
În anii 1950 era un serial care se numea Tata știe mai bine.
Tata știe mai bine.
Și nu era un titlu ironic.
„N-ar fi de tot râsul ca un tată să aibă habar de ceva?”
La acea vreme,
ideea generală era că un tată chiar știa mai bine.
Azi, nu doar că nu s-ar mai face acel serial,
dar nimeni nu ar fi de părere că un tată știe mai bine.
Dacă îi zici cuiva să continue „Tata știe”...
„Cum să facă un cocteil Old Fashioned? Nu știu.”
Poți să întrebi și un tată: „Tata știe...”
„Nu știu, întreab-o pe soția mea.
Ce naiba vrei să spun? Nu țip! Tu țipi!”
„Vrei un Old Fashioned? Hai că-ți fac un Old Fashioned!”
Eu am noroc că soția mea e minunată.
Suntem căsătoriți de 20 de ani. Vă vine să credeți?
Douăzeci de ani.
Și, din câte știți voi, avem o căsnicie minunată.
Nu știi niciodată cum e căsnicia altcuiva, nu-i așa?
Crezi că știi, dar mereu ești surprins când auzi de un divorț.
Uneori îți dai seama că totul era de fațadă.
Ar trebui să se dea premii.
„Nominalizații pentru cel mai bun actor într-o căsnicie nefericită sunt...”
„Ea a fost foarte bună.
Habar n-aveam că-l disprețuia.”
Soția mea e minunată. Sau e o actriță minunată.
Și le face pe toate.
A făcut asta de când ne-am căsătorit. Și-a planificat toată nunta.
E catolică, așa că ea a ales toate citatele de la ceremonie.
Țin minte că mă uitam cum cumnatul meu citea din Corinteni.
Dacă nu știți, sună așa:
„Iubirea e răbdare, iubirea e bunătate, iubirea e...”
Mie așa îmi suna.
Dar îmi amintesc foarte clar, fiindcă se termină așa:
„Iubirea nu ține socoteală”.
Și să știți că, după 20 de ani de căsnicie,
soția mea a făcut un lucru:
a ținut socoteala...
tuturor greșelilor pe care le-am făcut vreodată.
Are chitanțe încă de la prima noastră întâlnire.
Aduce în discuție lucruri de dinainte de a ne fi cunoscut.
„Țin minte că te vedeam prin cartier și păreai așa de arogant.”
Ea ține minte tot,
iar eu nu pot să vă spun ce s-a întâmplat acum o jumătate de oră.
Nu e corect.
Îi zic: „Credeam că ne-am înțeles”.
Și ea: „Ce am zis exact?”
„Ai câștigat.”
Are o memorie foarte bună.
Sunt sigur că a auzit altfel citatul din Corinteni.
„Iubirea ține socoteală.
Iubirea e ușor enervată.
Iubirii nu-i place când te întorci din turneu
și pui la îndoială deciziile pe care le-am luat eu.
Amin!”
E minunată, nu mă pot plânge.
Ba mă pot plânge de ceva.
De fapt, e mai mult o observație.
Soției mele nu-i place câinele nostru.
De fapt, e indiferentă cu câinele. Dar, pentru iubitorii de câini,
cei care sunt indiferenți cu câinii par niște sociopați.
„Nu iubești câinii? Cine ți-a făcut rău?”
Nu ai nicio scuză să nu iubești câinii!
Mă rog, soția mea e alergică, deci asta e o scuză.
Dar câinele nostru e foarte drăguț și nu o lasă în pace pe soția mea.
Când soția mea intră în cameră, câinele se urcă peste ea și strănută.
Iar, când soția mea împinge câinele ca să poată respira,
mereu mă gândesc că e rea cu câinele meu.
Poate vă întrebați de ce avem un câine dacă soția mea e alergică
sau dacă aveam câinele și am descoperit apoi alergia.
Nu.
Știu de 20 de ani că soția mea e alergică
și nu m-am așteptat niciodată că o să ne luăm câine.
Trăim într-un apartament în New York City,
avem cinci copii și eu călătoresc mereu.
N-aveam cum să ne luăm câine.
Dar apoi a venit pandemia
și toate motivele pentru a nu lua un câine au dispărut.
Am închiriat o casă în suburbie, cu o curte mare,
eu n-am mai călătorit,
alergia soției mele nu s-a schimbat...
Copiii au început să ne implore să luăm un câine.
Zilnic ne rugau să luăm un câine.
I-am zis soției mele că mă ocup eu.
Am adunat toată familia, m-am așezat lângă soția mea și am zis:
„Înțelegeți odată că mama voastră e alergică la câini.
Când e lângă un câine, i se face rău”.
Iar cel mic, foarte drăguț, a zis:
„Nu poate mama să-și facă o injecție în burtă?”
Îmi amintește de mine.
Așa că i-am zis soției mele:
„Nu poți să-ți faci o injecție în burtă?”
A zis: „Ce naiba faci?”
„De ce te superi pe mine? El a întrebat.”
Nu i s-a părut amuzant.
Am văzut că nu ajungeam nicăieri, așa că am propus un compromis.
Le-am zis: „Ce-ar fi să luăm temporar un câine?
Ar trăi la noi doar până când ar avea un cămin permanent
sau până când ar muri soția mea.”
Asta chiar nu i s-a părut amuzant și a ieșit din cameră.
Dar ziua următoare, din senin, a zis:
„Bine, putem să îngrijim un câine, dar nu îl păstrăm”.
Am fost de acord, m-am dus și am luat un câine și l-am adus acasă.
Și s-a întâmplat ceva incredibil.
Copiii mei s-au îndrăgostit de câine,
iar, cu timpul, având contact ocazional cu câinele,
soția mea nu a scăpat de alergie.
Dar a văzut cât de mult iubeau copiii câinele,
așa că s-a hotărât să-l păstrăm.
S-a sacrificat pentru familie.
Și mi-am dat seama că nu primesc destulă recunoștință.
Nu vorbesc des despre asta, dar cred că sunt alergic la copii.
Și avem cinci!
Avem un singur câine. Nu că ne-am întrece, dar eu am câștigat.
Când aveam câinele de vreo lună, soția mea nu se simțea bine.
Credeam că avea COVID, dar testele erau negative.
S-a dus la medic, i-au făcut analize
și au descoperit că luase boala Lyme.
Care se ia de la căpușe, care sunt atrase de câini.
Mi-a zis asta la telefon și m-am gândit c-o să mă omoare.
Și avea tot dreptul să mă omoare.
Cât ea a condus spre casă, m-am pregătit.
Dar, când a ajuns, a venit calm la mine și mi-a zis:
„Am boala Lyme din cauza câinelui.
Ce ai de zis în apărarea ta?”
Și am zis singurul lucru pe care-l puteam spune:
„Tu ești cea care a vrut câinele”.
Iar ea a zis...
„Nu mă face să par țicnită!”
Și am zis: „N-am mai auzit cuvântul ăsta”.
„N-ai auzit cuvântul «țicnită»?”
Și i-am zis: „Cred că nimeni de pe planeta asta n-a auzit cuvântul ăsta.
S-ar putea să fii nebună”.
Simt ceva tensiune în sală.
Să știți că boala Lyme a trecut, iar soția mea e bine.
Și, apropo, soția mea e cea mai puternică persoană pe care o cunosc.
I-a născut pe toți cei cinci copii ai noștri în apartamentul nostru,
fără anestezie.
A avut boala Lyme și i-a trecut.
Înainte de asta, a avut o tumoare pe creier, dar a scăpat.
Odată am întrebat-o care a fost cea mai grea încercare pentru ea.
Și a zis: „Să fiu măritată cu tine”.
Și vreau să vă spun că mă mândresc cu asta.
Ați fost minunați. Vă mulțumesc mult!
Traducerea: Mihai Lișu