3. OKTOBER 1993
Det er mye motstand på bakken.
Jeg ser ingen på bakken.
STYRTSTED TO
Alle som mister bevisstheten
har det nok på samme måte når de får igjen bevisstheten.
Det føles som at man våkner fra en dyp søvn.
Først er man forvirret,
og gradvis blir ting klarere
til man innser at dette er virkeligheten.
‎MILITÆRPILOT
Dessverre var ikke virkeligheten veldig god.
Jeg ble alvorlig skadet.
Ryggen gjorde så vondt at smerten var uutholdelig.
Jeg følte ikke beinet mitt.
Før jeg visste ordet av det
stod Randy Sugar og Gary Gordon ved cockpitdøren min.
‎Randy, hold kvartalet.
Det var en enorm lettelse.
‎Hold fast.
Dette var Delta Force-menn.
Om du skal i skuddveksling, vil du ha dem der.
De la meg på bakken og gikk rundt nesen på helikopteret.
Jeg hørte Gary si: "Pokker, jeg ble skutt."
‎Skutt.
Det var da jeg innså at dette ikke var en redningsstyrke,
dette var to personer.
De var så mange flere enn oss,
og jeg visste ikke om vi kunne holde ut mye lenger.
Så hørte jeg noen stemmer.
De hørtes ikke ut som venner.
Alt jeg visste var at døden var på vei.
Vi løp til styrtstedet.
Vi håpte å møte amerikanerne.
Vi var svært sinte.
Vi ville bare få en sjanse til å ta dem.
Jeg var blant de første som ankom.
Vi trodde de alle var døde.
Så så vi en skadet mann.
Han hadde på seg en amerikansk marineuniform.
De rev alt utstyret mitt av meg,
knakk nesen min, kinnbeinet og øyehulen min.
Han visste hva han gjorde. Han bombet oss og drepte mine slektninger.
Fyren rev ID-brikken fra rundt nakken min.
Han sa: "Jeger, du dør i Somalia."
Han slo meg med noe mykt.
Det var armen til en fra mannskapet.
Jeg kunne ikke tro det.
Jeg tenkte at det ikke var noen vei ut.
Jeg kom til å dø.
Han skrek: "Hjelp meg!"
En somalisk ungdom skulle til å skyte ham.
Jeg tok våpenet fra ham.
Jeg reddet ham!
De løftet meg opp og hev meg baki en bil,
‎men jeg er i live.
Ved å la ham leve viste jeg at vi er bedre enn amerikanerne.
‎BLACK HAWK DOWN: SLAGET OM MOGADISHU
STYRTSTED ÉN
‎…dette kommer til å gjøre vondt, ok?
Vi stod og ventet på
en redningsstyrke på hjørnet der den førte Black Hawken styrtet.
Jeg hadde korporal Jamie Smith.
Han var skadet og trengte hjelp.
‎Jamie er i kritisk tilstand.
Vi venter på bakkestyrken.
Vi trenger dem selvsagt her så fort vi kan.
Alt vi visste var
at de satte sammen
‎en pansret konvoi ‎for å komme og hente oss.
STYRTSTED ÉN
STYRTSTED TO
REDNINGSKONVOI
REDNINGSKONVOIEN
Jeg har akutte skader ved det nordlige styrtstedet.
Vi kjørte tilbake inn i byen på redningsoppdraget.
Grupper av våre folk gjemte seg rundt den første Black Hawken.
‎Jeg skal ikke…
Vi dro ut i byen
og begynte å bli skutt nesten umiddelbart.
Nå var det alvor, det var kaos.
Enheten jeg var i, møtte på en konvoi som kjørte i nærheten.
Vi skjøt mot hverandre.
Vi traff dem og skadet konvoien.
Jeg hadde på meg en vest.
Om jeg ble skutt her, kom jeg til å overleve.
Platen ville stoppe kulen.
Om jeg ble skutt i armen eller beinet, ville jeg sannsynligvis overleve.
Jeg kom kanskje til å miste en kroppsdel, men det går bra.
Jeg var livredd for å bli skutt i halsen eller skrittet.
Og i det fjerne til venstre
så vi gløden av ild.
Jeg tenkte: "Takk Gud for at vi ikke skal dit."
Så svingte vi og var på vei ditover.
Jeg tenkte: "Hva i alle dager er vi på vei til?"
REDNINGSKONVOI
STYRTSTED ÉN
STYRTSTED TO
SAIDOS HUS
Vi hørte kjøretøy.
Jeg prøvde å amme babyen min,
men hun ville ikke spise.
Vi var i en forferdelig situasjon.
Somaliske kjempere angrep huset vårt.
De skjøt mot amerikanerne inne.
Somalierne angrep oss fra alle retninger.
Jeg begynte å skyte gjennom treskoddene.
Spørsmålet var: "Hvem kommer seg dit først?
Kommer konvoien vår til oss først?
Eller kommer resten av somalierne?"
Vi hadde lite ammunisjon.
Vi hadde ikke vann eller medisinsk utstyr.
Jeg tenkte: "Det er over."
Jeg trodde det var slutten, og jeg var redd.
Om de kastet nok militsmenn mot oss,
ville vi til slutt ikke kunne forsvare oss.
Jeg tenkte: "Når vil de velge å storme inn?"
Jeg hadde gitt opp troen på at jeg ville komme meg ut derfra.
Det var ingen grunn til å være nervøs.
Jeg visste hva utfallet mitt ble.
Jeg aksepterte at jeg kom til å dø.
‎Hvor er hjelpen…
Jeg har gjort alt jeg kan for å få kjøretøyene til deg.
Vi hadde radiosamtaler
for å prøve å finne ut hvor redningsstyrken var og hva som foregikk.
Kan du gi meg en status?
Vi er nesten tomme for medisinsk utstyr.
Jeg tenkte: "Ikke si at de er på vei.
Ikke si at de er på vei."
Vi fortsatte å arbeide og gjøre korporal Smith komfortabel.
Man så at han var redd.
Han visste at han var i trøbbel.
Vi fortsatte å prøve å klemme på
pulsåren så godt vi kunne og holde presset.
Til slutt ringte jeg på radioen.
Men jeg sa: "Det er for sent."
"Han er ikke lenger med oss."
Jeg trenger en pause.
Vi har sårede nedi gata.
Vi hadde flere hus med sårede.
Folk var døende.
Da laglederen kom inn,
sa jeg: "Tror du vi vil overleve?"
Han stoppet og tenkte på det.
Han så på meg, og det var ingen lang pause.
Han sa: "Jeg vet ikke."
Og jeg innså at denne kampen kom til å ende på en av to måter.
Enten kom vi til å kjempe oss ut av byen,
eller bli overmannet.
Jeg hørte kampen rase.
‎"Dere dreper barna, hvorfor?"
Jeg var i et ganske lite rom,
og jeg så ikke helt hva som foregikk ute.
Det var en som forhørte meg.
‎Hvorfor kom du hit?
De lenket meg fast, og så etterlot de meg alene.
Det var da jeg virkelig begynte å bedømme tilstanden min.
Jeg tok en titt på beinet mitt og innså hvor ille det var.
Det hovnet så mye
‎at det strakk stoffet på buksene mine
som vanligvis var posete.
Jeg hørte bakkekonvoien.
Den så ut som den kom rett mot meg.
I hodet mitt tenkte jeg:
"Greit, de sporet meg.
Dette er en redning.
Noe godt kommer til å skje."
De kom nærmere og nærmere.
De var et minutt unna.
Jeg hadde ingen måte å signalisere på.
Og plutselig
kjørte de forbi og dro lenger og lenger unna.
‎"Nei. De vet ikke hvor jeg er."
Vi er fortsatt på vei til styrtstedet.
Vi kjørte på og jeg ante ikke hvor vi skulle,
hvorfor vi svingte til venstre eller høyre.
Jeg ante ikke.
Så nådde vi endelig styrtstedet.
STYRTSTED ÉN
Jeg så ut døren og la merke til
‎at det var folk på begge sider av gaten.
‎Gå!
"Greit, kavalriet er her," ikke sant?
"Kavalriet er her."
Og det føltes bra.
Det var en lettelse
‎at noen større enn ‎vår organisasjon var der.
Det var en lettelse.
Det føltes som at det redningsteamet var der for meg.
Jeg var glad for at prøvelsen var over.
Alle begynte å føle at det kanskje var over.
Men så var det en forsinkelse.
De prøvde å frigjøre de siste
av mennene som var fanget i helikopteret.
Man så at folk begynte å tenke fremover
og lurte på hvor lenge vi kom til å være der.
"Hvordan ser dette ut når solen kommer opp?"
Vi måtte bevege oss.
Tiden var knapp.
Vi la korporal Smith i panserbilen,
vi losset våre sårede inn.
‎La oss komme oss vekk.
Vitsen i militæret er:
"Hvor mange folk kan du få i kjøretøyet?"
"Å, en til." Alltid en til.
Vi la de døde på toppen, de skadede i baksetet,
og det var på tide å dra.
Jeg dro i håndtaket og åpnet døren, og det var så fullt.
Så fullt.
Det var ikke plass til oss.
Det var ikke plass til en til.
De lukket døren.
Jeg tenkte: "Vel…"
De sa vi måtte løpe helt ut, tre kilometer.
Du tuller.
Flott! På'n igjen.
Vi ble rævkjørt igjen.
Virkelig?
Skuddvekslingen bygde seg opp igjen.
‎Tuller du med meg?
Alt jeg tenkte var: "Fy søren,
jeg må løpe gjennom det."
‎Pokker!
Enhver ute i de gatene ber om å bli drept.
Jeg løp vekk fra skolen på grunn av kampen.
Da jeg forlot skolen, var jeg barbeint.
Et helikopter fløy mot meg.
Helikopteret var aldri borte lenge.
Det fløy over oss, først en vei, så den andre.
Det fløy lavt mot bakken.
De skjøt uten å tenke, de visste ikke hva de skjøt mot.
Da helikopteret fløy lavt gikk jeg i dekning.
I hodet mitt trodde jeg at de forfulgte meg.
Så fløy de bort, og kom tilbake og skjøt.
Jeg gikk inn i huset og sjekket hvert eneste rom.
Huset var tomt…
Jeg var sikker på at familien min var død.
Da jeg forlot huset, satte fortvilelsen seg inn,
for jeg kunne ikke finne moren min.
Da jeg gikk ut, så jeg ikke etter håp eller liv.
Jeg ville sitte ute og gråte til helikoptrene drepte meg
slik det drepte andre.
Jeg mistet håpet i livet.
Jeg sa til meg selv at jeg kom til å dø.
De skjøt hele natten,
og solen begynte å stå opp. Jeg tenkte:
"Pokker, på'n igjen.
Dette blir interessant igjen."
Avgjørelsen ble tatt.
"Hei, panserbilen er full."
Og planen var at vi
‎skulle gå ved siden av bilene.
‎Gå!
Det man måtte gjøre
var å gå langs veien
mens panserbilene
kjørte ved siden av.
Man må bruke dem som dekke.
‎Gå!
Vi kom oss til det første veikrysset,
og konvoien stoppet ikke, de kjørte videre.
Panserbilene tok av. Jeg tenkte:
"Dere må ikke tenke på kuler,
vi må det." De bare tok av.
Det var en situasjon
der planen gikk til helvete.
Jeg var på samme gate som dagen før,
og gikk i samme retning, noe man aldri gjør.
Jeg fulgte kjøretøy som lot alle vite at vi kom.
"Å, jeg hører en bil, la meg se ut.
Å, noen er her på fot, la oss skyte dem."
Man tenkte at det aldri kom til å ta slutt.
Jeg var i kampens hete hele tiden.
Våpenet mitt hvilte aldri.
Hver gang vi skjøt
eller felte en av soldatene deres,
økte følelsen av triumf.
Vi går gjennom et veikryss.
Mens jeg går langs veggen
føltes det som noen kom og slo meg i ryggen
‎med et balltre.
‎Jeg hørte: "Pokker!"
Jeg så over gaten. Det var Randy Ramaglia.
‎Gå!
‎Han sa: "Jeg ble truffet."
Jeg følte inni vesten min og forventet å finne et utgangshull.
Ingen utgangshull.
Så forventet jeg at når jeg pustet
‎ville jeg høre gurgling.
Sanitetssoldaten ropte over gaten: "Hei, går det bra?"
Jeg sa til ham
at det gikk bra selv om jeg ikke visste om det gikk bra eller ikke.
Det eneste jeg visste var at jeg kunne løpe.
Skadet eller ei, vi måtte fortsette, vi måtte kjempe videre.
Du kan ikke komme tilbake fra døden.
Men er du skadet, er det fortsatt håp.
Du lever fortsatt!
Jeg ble skutt her.
Jeg skal vise deg.
‎Det er et hull nå.
Det spiller ingen rolle om man blir skutt. Smerten spiller ingen rolle.
Vi må enten skyte eller bli skutt.
Og vi fortsatte å løpe.
Endelig
‎nådde vi bilene ‎som ble sendt for å hente oss ut.
Fyren hopper ut, griper tak i meg, og dytter meg inn i humvee-en.
Og de tok av.
Vi var noen av de siste på gaten.
Et av de mest skremmende øyeblikkene i kampen
var da vi var i panserbilen.
Jeg lå baki og skjøt alt som skjøt mot oss.
Vi var på vei til basen.
Da vi kjørte ut av byen så det annerledes ut
enn det gjorde dagen før.
Det eneste som hadde endret seg
siden dagen før var mitt perspektiv.
Den dagen så det bare stygt ut.
Masser fra huset hadde falt over meg.
Jeg lå under ruinene.
Jeg spyttet blod fra munnen min.
Min datter, Ifrah, sa:
"Mamma, jeg kan ikke se. Øynene mine blør.
Broren min svarer ikke."
Øynene hennes blødde.
Jeg sa: "Har du ikke øyne lenger?"
"Nei," sa hun, og jeg gråt.
Jeg spurte hvor guttene var, og ble fortalt at de var døde.
Mitt eldste barn, den neste, og min ektemann var alle døde.
De andre fire var såret.
Ifrah spurte: "Hvor er faren min?"
Hun ble fortalt at han var død,
og at amerikanerne drepte ham.
Hun sa: "Amerikanerne bør drepes, og øynene deres bør også tas ut."
Jeg våknet tidlig om morgenen.
Jeg var livredd.
Men jeg måtte gå ut igjen.
Pågikk kjempingen fortsatt
eller var det trygt?
Jeg måtte se.
STYRTSTED ÉN
Jeg gikk av sykkelen min.
Jeg tok kameraet mitt
og begynte å filme.
Gud er god!
Alle prøvde å komme foran kameraet for å snakke…
om hva som skjedde.
Og de var glade!
Gud er god!
De hoppet opp og ned på det styrtede helikopteret.
Alle jublet og sa:
"Vi har bekjempet amerikanerne."
Amerika, kom deg vekk!
‎Vi har vunnet.
Kan du se? Kan du se kulene mine?
Forbannet være USA!
De sa: "Vi vant.
Vi vant, og får seieren."
Ja.
‎Om dere er spesialsoldater, slår vi dere!
Om dere er spesialsoldater, slår vi dere!
Amerikanere, gå vekk.
Når jeg filmet
hørte jeg en kvinne si:
"Se!"
Og jeg så at det
var liket til en amerikaner.
En amerikansk soldat.
Da jeg så liket var jeg sjokkert.
De var svært sinte,
noen ganger tråkket de på ham.
Man kan ikke si noe om det.
Jeg ville bare vekk derfra,
men jeg måtte gjøre jobben min.
Det var ikke rett.
Man bør respektere de døde, selv fienden.
Mitt mål var
‎at hele verden skulle se ‎hva som foregikk i Somalia.
Om morgenene dro jeg til flyplassen.
Hver morgen er det et fly til Nairobi.
Jeg sendte tre kassetter,
og de kringkastet dem samme dag.
Jeg visste at opptakene ville forandre alt!
SPESIALSTYRKENS MILITÆRBASE
Vi kom endelig tilbake til hangaren.
Vi la fra oss utstyret, og plutselig løp alle
i hangaren til bakhjørnet der det var en TV.
God aften, takk for at du ser på. Jeg er Angela Robinson.
Og jeg er Morris Jones.
Kostnaden av USAs involvering
i somaliske hjelpetiltak stiger kraftig.
Det var rundt 50-75 personer.
Så vi gikk dit for å se hva som skjedde.
Vi vil advare om
at noen av bildene i denne rapporten er ekstremt grafiske.
På TV-en ser vi en amerikansk soldat bli slept rundt i gatene.
De dro ham med tau og stoppet for å trampe på ham.
Alle stod i vantro,
og folk skrek mot TV-en.
De skrek: "Hva faen?"
Det var som et sirkus.
Jeg var i vantro.
Somaliere hoppet også i feiring på et av de nedskutte helikoptrene.
Ikke bare så verden dette…
Og disse folkene feirer over et dødt menneske.
Og verre, det var en av våre.
Det var en av våre.
Det var helt motbydelig.
Jeg innså at folks familier kan se dette.
Da jeg giftet meg med Gary
‎ante jeg ikke hva "enheten" betydde.
Jeg visste at det hadde med spesialenheten å gjøre.
Koner fikk ikke vite den informasjonen.
Før han dro til Somalia,
‎ante jeg ikke at han skulle noe sted.
Han sa ikke hvor han skulle, eller om det var
et oppdrag eller noe,
Han sa: "Jeg må reise."
Noen måneder gikk,
‎og jeg ble fortalt ‎at han var savnet i strid i Somalia.
Jeg prøvde å forestille meg hvordan Somalia så ut.
Man hørte begrepet "savnet i strid" under Vietnamkrigen.
Det satt ikke riktig for meg.
Det ga ikke mening.
Jeg skrudde på TV-en, og det var en nyhetsrapport.
Jeg så kropper bli slept rundt på gatene.
Jeg kunne ikke forstå det
hvordan mennesker kunne være så…
‎grusomme.
Da jeg så på TV-en,
og for meg ble det
mitt oppdrag ble å se om jeg kunne gjenkjenne ham.
Jeg forstår ikke hvordan folk ikke var gjort rede for
på det punktet.
Jeg visste hvem fra min bil som var der.
Savnet vi folk? Hvor er de?
Spørsmålene begynte: "Hvor er han?"
"Hvor er han?"
"De dro til dette målet,
har du hørt fra dem?"
"Griz er død."
"Å, OK."
"Earl ble skadet, hvordan har han det?"
"Earl er død.
Han døde straks.
Han ble skutt i hodet og døde." Jeg ante ikke.
Det var så mange flere på sykehuset som var under omsorg.
Opptil hundre sårede.
Det var en synkende følelse.
Det var verre enn jeg forestilte meg.
Alle bilene var fulle av blod og sand, og lukten av blekemiddel.
Det var kulehull overalt..
Så hørte jeg at kroppsdeler i søppelposer ble sendt tilbake til oss.
Det gjør deg sint.
Det gjør deg sint, og man lurer på hvordan mennesker kan gjøre slikt.
Jeg var rasende.
Jeg tror vi var på et punkt der folk nesten mistet kontroll.
Tilbake i hangaren
samlet de fangene vi hadde tatt på det opprinnelige oppdraget.
De samlet dem, satte dem i en kontainer,
tok et verdifullt mål
og satte ham i et eget rom og ba meg vokte fyren.
Jeg kan fortsatt se ansiktet hans. Hvitt skjegg, hvitt hår.
En eldre mann.
Skrøpelig som faen.
Jeg stirret på ham.
Det var det rareste møtet.
Han sa ikke noe til meg, jeg sa ikke noe til ham.
Vi bare stirret på hverandre.
Vi likte ikke hverandre.
Han lurte på om jeg kom til å drepe ham,
og jeg lurte på det samme.
Jeg tenkte først på å knivstikke ham.
Det kom til meg igjen og igjen: "Knivstikk ham."
Jeg planla rett og slett mordet hans.
Jeg ville virkelig gjøre det.
Mannen i rommet var heldig den dagen,
for jeg burde ha drept ham.
Vi ble alle opprørt av nyhetene vi fikk.
Så begynte de å identifisere hvem som var savnet,
og det var Gary, Randy og Durant.
Vi ville bare vite:
"Er noen av dem fortsatt der ute?"
Jeg var på kontoret mitt.
Jeg holdt på med redigering.
En jeg kjente som hadde hatt kontakt med Aidid, dukket opp på døren.
Han sa: "Ahmed, det er en amerikansk soldat.
Han lever og er i fengsel.
Kan du bli med meg og filme?"
Jeg sa: "Ja!"
Internasjonale journalister hadde ikke makt til å gå.
Men jeg kunne.
Jeg gjorde det.
Jeg tok kameraet og gikk med ham.
Jeg var redd for livet mitt.
Vi gikk inn i huset.
Jeg så en hvit mann. Han satt.
Han så ut som han var redd.
Hvilken hær?
USA.
-Du er i spesialstyrken? -Nei.
Jeg er ikke i spesialstyrken.
Han hadde en grønnaktig t-skjorte.
Øynene hans var fulle.
Spesialistoffiser Mike Durant.
De satte meg opp
så jeg holdt vekten av ryggraden min,
men jeg slet fortsatt med smerten.
Fyren med meg stilte spørsmål.
Hvor er du fra?
USA.
Jeg var fanget i en felle.
Hva sier man?
Svarer man noe?
Det er ikke verdt å dø… Bare for å unngå å si:
"Jeg er en Black Hawk-pilot."
Jeg er en Black Hawk-pilot.
"Hvilken hær tilhører du, hvor ble du født?"
U.S
Dette var et team av folk som helt klart hadde som mål
å få meg til å si noe som var politisk nyttig for dem.
De prøvde å manipulere meg
til å si noe jeg ikke ville si.
Hvordan synes du dette oppdraget går?
‎Dette oppdraget…
Og jeg sa:
Jeg er en soldat, jeg gjør som jeg blir fortalt.
Så gikk de videre til et annet spørsmål,
og de fortsatte og fortsatte,
og de sa:
Dreper du uskyldige mennesker?
Det var ganske åpenbart hva de ville at jeg skulle si.
De ville at jeg skulle si:
"Ja, Amerikanerne er her.
Vi dreper uskyldige somaliere,
og vi er her for å ta over landet."
Ikke noe av det er sant.
Så jeg skulle ikke si det.
Men hvordan kunne jeg si noe som fikk oss forbi det punktet?
At uskyldige mennesker blir drept er ikke bra.
Når det siste ordet kom ut av munnen min,
skrudde de av kameraet og gikk ut.
Jeg prøvde bare å gjøre jobben min.
Å kringkaste, ikke sant?
Men kassetten min endret verden.
God aften.
Et sted i Somalia i kveld blir en amerikansk tjenestemann,
kanskje flere, holdt som gissel.
En redd og blodig fange,
hvis avhør ble filmet av kidnapperne hans.
Jeg er en Black Hawk-pilot.
Vi har utsendt den strengeste advarselen
om at hvis noe skjer dem,
vil USA se svært alvorlig på saken,
og ta passende tiltak.
Jeg husker at jeg så Michael,
‎og min første tanke var kona hans,
og hva hun måtte gå gjennom.
Jeg kommer med denne uttalelsen i håp om at den når ektemannen min.
Jeg vil at han skal vite at Joey og jeg har det bra.
Joey venter til du kommer hjem med å begynne å gå.
Han vil at faren hans skal se hans første skritt.
Ta vare på deg selv.
Ikke bekymre deg for oss.
Vi klarer oss.
Hun må ha vært så bekymret for
hva som kom til å skje ham, traumen
og hva de gjorde mot ham.
Og så… Jeg tenkte: "Vel,
kanskje han lever, kanskje Gary fortsatt lever."
10. OKTOBER
Jeg var hjemme, og vi hørte en bil utenfor.
Jeg husker at jeg snudde meg
og så to menn i uniform komme ut.
Jeg visste at nyhetene kom.
Jeg husker at jeg snudde hodet vekk fort,
som at om jeg ignorerte det,
ville det ikke skje, det ville ikke være virkelig.
"Dette skjer ikke."
De satte meg ned og sa…
at Garys kropp hadde blitt funnet.
Og jeg… slo ham
‎på brystet flere ganger.
Jeg tryglet om at det ikke var sant.
Her, se på mor, si hei.
Ian, skal du feste en orm på fiskestangen?
Ja.
‎Der, se.
‎Far og sønn.
Greit.
På'n igjen.
Hva forteller man en liten gutt som nettopp fylte seks år?
Hvordan forklarer man noe slikt?
Hal den inn, Ian!
Fort, du fanget en fisk!
Jøss, kom og vis mamma!
‎Jøss!
Det er ingenting du som mor
kan gjøre for å ta den smerten vekk.
Jeg hadde vel en viss trøst
i at Garys død kanskje reddet Michael Durants liv.
Da vi fant ut at Mike fortsatt var i live og var fanget,
var det eneste jeg tenkte: "Om de gjør noe,
er det ikke å ta Aidid, men å hente ut Mike Durant,
med alle nødvendige midler."
Vi begynte å tenkte:
"Ok, skal vi gjøre dette?"
Og folk var klare til å hoppe i en bil
og kjøre ut igjen for å lete etter ham.
Vi ble alle fortalt: "Ro dere ned.
Dere skal ikke gjøre noe."
God aften.
Vi har hørt om et mulig tilbud om våpenhvile i Somalia.
Krigsherren Mohamed Farrah Aidid
har tilsynelatende sagt at han vil akseptere USAs tilbud om fred.
Spesialutsending Robert Oakley tilbragte mye av dagen i
FNs hovedkontor i Mogadishu,
der han prøvde å finne en politisk løsning på krisen i Somalia.
Kilder sier at Oakley møtte lederne av Aidids klan,
og at det kan være starten på en avtale
der USA gir opp forsøket på å arrestere Aidid
mot at de frigir den fangede piloten Michael Durant.
14. OKTOBER
Jeg våknet opp den dagen,
og man følte at noe foregikk.
Ting var annerledes.
Så kom en Røde Kors-lege inn,
og han ga meg morfin. Det var da
jeg begynte å knekke, og begynte å tro
at det kanskje var virkelig.
Så la de meg på en båre.
Da vi kom ut på gaten var det kameraer overalt.
De la meg baki en bil.
Vi tok av, og jeg skled nesten ut av bilen
fordi de akselererte så fort.
Spesialistoffiser Michael Durant
ble frigjort etter å ha blitt holdt som gissel i elleve dager.
Piloten har flere brukne bein,
men de somaliske kjeltringene knakk ikke ånden hans.
Vi kom oss endelig til FNs hovedkontor.
Frihet har aldri smakt så godt.
Ja!
Så fort jeg var inne på basen
og så ansiktene til folk
visste jeg at det ikke var en illusjon. Det var ekte, jeg var fri.
En heltevelkomst for helikopterpilot Mike Durant-
I kveld er Michael Durant på vei hjem.
Vi er så takknemlige for at spesialistoffiser Durant
blir forent med familien sin,
og at han vil komme seg etter skadene sine.
Vi stoppet i Washington DC,
og jeg fikk Purple Heart-medaljen min der.
Det var ganske rørende å se
at så mange kom
og feiret at jeg ble frigjort.
Det var en enorm lettelse å vite
at denne prøvelsen var over for meg og familien min.
Det eneste spørsmålet jeg hadde igjen var: "Hva skjer med oppdraget?"
Vi satt og spekulerte
om hva som kom til å skje.
"Hva gjør vi?
Skal vi på flere oppdrag?"
Det var da vi ble fortalt at president Clinton
hadde stoppet oppdraget.
Det er viktig at vi avslutter oppdraget vårt i Somalia,
men at vi gjør det med fasthet og målbevissthet.
Bill Clinton bestemte seg
for å trekke troppene deres fra Somalia,
og ba general Adid om våpenhvile.
Amerikanske tropper i Somalia pakker sammen og reiser hjem.
De siste amerikanske soldatene i Somalia forlot landet i dag.
Nesten 16 måneder etter at de stormet strendene,
flyr det siste flyet av 120 tropper mot Delaware.
De av oss som fortsatt var mobile, ville ikke dra.
Vi ville bli.
Vennene mine døde, og nå vil de gi opp.
Det var bortkastede liv.
Vi kastet bort tiden vår og de livene.
Jeg var rasende.
Forbanna.
Så forbanna.
Det er hva som skjer med våre folk som plager meg.
Vi skulle ha fortsatt å kjempe.
Men vi gjorde ikke det. Maktene valgte noe annet,
så det var det vi gjorde.
Ja.
Unnskyld.
Ja, det plager meg litt
hvordan vi bare dro slik,
men… man må bare gå videre.
Man må bare fortsette.
Fortsette å leve.
3. OKTOBER 1993 BLE 18 AMERIKANSKE SOLDATER DREPT
OG 84 SOLDATER SÅRET
ANTALLET SOMALIERE DREPT ER BESTRIDT
ESTIMATENE VARIERER MELLOM 300 OG 500 DØDE
OG YTTERLIGERE 1000 SÅREDE
USA, som hevder å være en superkraft,
bør skamme seg
over å snakke om sine tap av rundt 20 soldater,
når de den 3. oktober drepte alle somaliere de kunne se.
For amerikanerne er 3. oktober en tragisk dag,
men for oss var det et dystert øyeblikk.
Når jeg tenker på hva som skjedde, får jeg hodepine.
Det etterlot meg med nag og vonde minner.
Jeg hater å se amerikanere.
Det jeg så var hjerteskjærende.
Det påvirket meg.
Da jeg så de forferdelige tingene som ble gjort den 3. oktober
og 4. oktober…
Da jeg så det med mine egne øyne og med kameraet mitt…
Etter det sluttet jeg å filme.
Det er for skrekkelig… ja.
Å dø er en ting, men at datteren min ble blind gjør meg så vondt.
De døde er borte, men ingenting er verre enn å miste øynene.
Når jeg ser Ifrah får jeg tårer i øynene.
Hun falt her og der.
Takk til Gud.
Hun var bare et barn.
Å, la oss holde den rett.
Å, hva slags fisk er det? Hva?
Min sønn, Ian, ligner så mye på sin far, Gary.
Han har en ømhet i øynene.
Han ringte meg en dag og sa: "Mamma,
Jeg tror jeg skal melde meg inn i spesialstyrken."
Jeg sa: "Jeg visste det."
Vel, han fulgte i sin fars fotspor
Det var vanskelig.
Da han først dro,
for å trøste meg selv sa jeg:
"Det kan ikke skje meg to ganger.
Det kan ikke det."
Og han…
Det var et par ganger det var nære på,
og jeg måtte bare tro
at faren hans var skytsengelen hans.
Hun var en nydelig baby.
Hun pustet inn støvet og røyken fra rakettene og styrten.
Alt det er ikke noe en nyfødt baby kan tåle.
Hun ble så syk. Jeg trodde hun kom til å dø.
Men takk Gud. Han reddet henne for meg, og nå er hun nydelig.
Amina var hennes bestemors navn.
Hun ble født dagen det var krig med spesialstyrken.
Så vi kalte henne Amina "Rangers".
Da jeg kom hjem til et tomt hjem ble jeg livredd.
Jeg trodde jeg var den eneste igjen.
Da jeg så moren min, kunne jeg ikke tro at det var henne.
Men så kjente jeg henne igjen, og vi klemte hverandre.
Hjertet mitt slappet av,
jeg var overlykkelig da moren min kom til meg
og sa at alle var i orden.
Å få moren min tilbake var så verdifullt for meg.
De vil at du drar i krig, så de trener deg til krig.
Men de trener deg ikke til å takle det i ettertid.
Og de trente meg ikke til å takle det nå.
Det er ikke normalt, det er ikke sunt, og det blir alltid med deg.
"Du skal ikke drepe."
Vel, jeg har drept.
Man tenker ikke på menneskene før senere,
og det er da det dreper deg.
Jeg ble utsendt igjen et par ganger til,
og ingenting jeg noen gang så
i resten av militærkarrieren min
var i nærheten av det jeg så i Mogadishu i 1993.
‎Jeg har møtt folk som hevder ‎at de var i Somalia,
men i løpet av et par sekunder vet jeg
at det er umulig at de var der.
‎I hvert fall ikke med oss.
Det er en liten gruppe.
Det er en liten gruppe, og veldig…
Veldig få folk kan snakke om det som skjedde der den dagen.
Det var bare en slagmark for dem, det var mitt hjem.
Mitt mål og min prioritet
var å filme historien.
Vi må vise våre barn hva som skjedde.
Det var amerikanerne som kom hit for å kjempe,
og de ble selv krigsofre.
De ble det selv.
Man må kunne separere det,
og kanskje jeg en dag blir helt gal.
Jeg aner ikke, men… Det var jobben min.
Jeg liker å tenke at den dagen
ga jeg vennene mine dekning.
Det er en bittersøt hendelse i livet mitt.
Det er ting jeg er svært stolt av,
og så er det mye tristhet.
Og jeg har innsett at noen ting i livet aldri går helt over.
Man lærer bare å leve med det.
I 1995 ERKLÆRTE MOHAMED FARRAH AIDID SEG SELV SOM PRESIDENT AV SOMALIA
HANS MOTSTANDERE AVVISTE PRESIDENTSKAPET
ÅRET ETTER DØDE HAN ETTER AT HAN BLE SKUTT I KAMP MOT POLITISKE RIVALER
BORGERKRIGEN I SOMALIA FORTSETTER TIL DEN DAG I DAG
‎DENNE SERIEN ER BASERT PÅ MINNER ‎FRA EN GRUPPE
‎AMERIKANSKE OG SOMALISKE INDIVIDER
‎DET ER MANGE FLERE ‎UHØRTE HISTORIER FRA BEGGE SIDER,
‎OG FRA ANDRE FN-STYRKER I SOMALIA
‎Tekst: Hilma Kristin Sigurdardottir