Enkelte opptak er gjenskapte basert på undersøkelser og beretninger.
8 ÅR OG 3 MÅNEDER SIDEN 11. SEPTEMBER
KHOST MILITÆRLEIR
CIA-offiserene som var i Khost var begeistret for muligheten
for å finne en kilde som kunne lede oss til bin Laden.
Så han ble ikke ransaket. Han ble bare vinket igjennom.
Hele CIA-teamet er der. Entreprenører, spesialstyrker,
analytikere, saksbehandlere.
Alle har gått ut for å være der når han kommer.
Dette kan potensielt være stort.
Situasjonen er anspent.
Han gikk ut på den andre siden av bilen,
og sikkerhetsfolkene våre gikk rundt og sa:
"Ta hendene ut av kjortelen."
De ble urolige da han ikke ville gjøre det.
De forsto ikke at kilden var bomben.
Jeg satt på stuegulvet hjemme da jeg ble oppringt.
Hun sa: "Det har vært en stor eksplosjon."
Jeg bare: "Hva snakker du om?" Jeg tror ikke TV-en sto på.
Jeg ante ikke hva som hadde skjedd.
Nå til Afghanistan. Oppsiktsvekkende nye fakta om selvmordsangrepet
som tok livet av syv CIA-offiserer.
Angriperen ble invitert inn i leiren
uten å bli ransaket.
Jeg har noe til dere. Det er ikke klokke. Det er detonator.
Dere vil bli sendt til helvetet.
Her er en mann aldri før sett av amerikanerne,
og likevel slipper de ham inn i en sikret CIA-leir.
Der sørget han for at enheten eksploderte.
Flagget i CIAs hovedkvarter hang på halv stang i dag
for syv av deres egne.
Direktør Leon Panetta sa at de døde langt hjemmefra og nær fienden.
For nære, viste det seg.
Min kollega Jennifer Matthews var CIAs leirsjef i Khost i Afghanistan.
Vi var som en gjeng.
Jeg hadde jobbet med Jennifer…
CIA ANTITERRORISME ANALYTIKER
…siden før vi visste om al-Qaida.
Så ringte Gina og fortalte at Jennifer hadde blitt drept.
Det var så tøft å høre.
Og jeg husker at jeg gikk i kirken med standardbønnene,
alle som tjenestegjorde i militæret, og tenkte: "Hva med oss?
Hva med Jennifer?"
Det var bare vanskelig å høre strømmen av mennesker fra hennes barndom
og barna hennes snakke om henne, for de visste selvsagt ikke hva hun gjorde.
Jeg minnes at jeg dro i begravelsen til alle CIA-offiserene.
Og da så jeg, mens vi kjørte i iskaldt vær
en familie som sto på verandaen sin
med et skilt de holdt opp der det sto: "Takk for at dere passer på oss."
Jeg husker
at jeg snakket med familiene deres.
Foreldrene jeg snakket med, sa:
"Ikke gi opp oppdraget
som kostet vår kjære livet. Ikke gi opp."
Og oppdraget var selvsagt å fortsette letingen etter bin Laden.
Jeg vil si til det amerikanske folket at om Gud vil, vil vi fortsette å drepe dere.
Hvis al-Qaida trodde at Khost-angrepet skulle svekke oss,
tok de helt feil.
Det hadde motsatt effekt. Det gjorde oss bare mer bestemt.
Khost gjorde det personlig.
Gjorde det svært personlig.
8 ÅR OG 4 MÅNEDER SIDEN 11. SEPTEMBER
Vi kommer nærmere og nærmere tiårsdagen for 11. september,
og det er økende interesse og ønske om å finne bin Laden.
Osama bin Laden er fortsatt ettersøkt og hjemsøker fortsatt amerikanere.
Han har en dusør på 20 millioner dollar hengende over seg.
Det er visst spioner og angrepsstyrker på jakt etter ham overalt.
Hvordan er han fortsatt der ute?
Vi hadde blitt skuffet så mange ganger med falske spor
når vi trodde vi hadde ham. "Han er på det stedet…"
Militæret var klare til å ta ham flere ganger, men det lyktes aldri.
Huset er klarert. Gå.
Det var…
…så frustrerende.
Det får en også til å lure på etterretningen til etterretningen vår.
På det tidspunktet ble CIA angrepet politisk fra begge partiene.
Er det ikke en fiasko?
Dere har ikke fanget ham og vet ikke hvor han er.
Vel…
Jeg tror
at å fange eller drepe bin Laden er viktig for vår nasjonale sikkerhet.
Det var et enormt press på CIA og etterretningsmiljøet
som helhet til å gjøre mer.
Øke presset på bin Laden og al-Qaida.
CIA ANTITERRORISME ANGREPSKOORDINATOR
Dagen for den 11. september jobbet jeg i Pentagon.
Jeg var den eneste overlevende fra avdelingen min.
Jeg fikk alvorlige brannskader,
men jeg klarte å komme tilbake og fortsette å kjempe hver dag.
-Hvordan har du det? -Kjempebra.
Gudskjelov.
I 2009 kontaktet en venn meg og sa:
"Kevin, vi trenger din hjelp til å være en del av bin Laden-teamet.
Vi har som eneste mål å finne bin Laden."
Jeg sa til teamet: "Jeg vil at dere skal rapportere til meg på kontoret ukentlig.
Hva dere ser på, hva dere finner. Hvilke spor og hvilke bevis dere har."
Hvor kan han ha dratt etter Afghanistan?
Er han fortsatt i live? Alle disse spørsmålene.
Så når han dukket opp på skjermen,
ble det gjennomanalysert.
Vi begynte å fokusere på alt rundt bin Ladens medieuttalelser.
Vi hørte på bin Ladens opptak for å finne ut om
vi kunne plukke opp lyden av noe som kunne fortelle oss hvor han kunne være.
Fuglelyder eller industrilyder.
Sender han skjulte beskjeder?
Er det noe i bakgrunnen som kan avsløre hvor han kan være?
Vi prøvde også å spore hvordan videoene hans ble levert til nyhetene.
Han måtte ha en måte å få meldinger frem og tilbake.
De stolte ikke på noe elektronisk utstyr eller telefoner eller slikt,
så de overbringes antagelig for hånd, av kurerer.
Hvis vi kunne finne, lokalisere og spore en kurer,
kunne det lede oss til bin Ladens posisjon.
CIA fulgte alle spor.
Dette sporet om kureren starter helt tilbake i 2002.
NORD-AFRIKA HEMMELIG STED
Vi visste at det fantes en pålitelig bin Laden-kurer,
og det ble jobbet hardt for å få tak i det navnet.
Fanger oppga falske navn.
Noen sa at det ikke var noen kurer, andre sa at han hadde trukket seg tilbake.
Det var ekstremt vanskelig å avsløre løgnene om kureren.
Og så, sent i 2002,
var det en al-Qaida-agent i varetekt i en nordafrikansk regjering,
som hadde blitt arrestert
og ble avhørt om hva han visste og hvem han kjente.
Og i det avhøret
nevnte han en person som han sa jobbet med bin Laden før 11. september
og jobbet med Khalid Shaikh Mohammed etter 11. september,
og han var kurer mellom dem.
Og han sa at navnet på kureren var…
…Abu Ahmed.
Vi var selvfølgelig veldig interesserte i den informasjonen.
HEMMELIG ARREST FOR CIA UKJENT STED
Vi spurte KSM, som fortsatt satt i et hemmelig CIA-fengsel,
om hva han visste om Abu Ahmed.
KSM hadde gjennomgått forbedrede avhørsteknikker.
Han fortalte oss omtrent alt vi ville vite.
Han sa: "Ja, jeg har hørt om Abu Ahmed, men han er ikke med i al-Qaida lenger."
Han går tilbake til cellen sin, som avlyttes,
og sier til de andre al-Qaida-agentene
som er der med ham:
"Ingen snakker om kureren."
KSM gjorde alt han kunne for å beskytte kureren fordi han visste
at Abu Ahmed kunne føre oss til bin Laden.
Så vi fokuserer på å prøve å finne Abu Ahmed.
Bin Laden og KSM kunne ikke ha valgt noen bedre.
Han utviste mye bra operasjonssikkerhet
som gjorde det vanskelig å finne ham.
Til slutt fant vi ut at han var kuwaitisk.
Vi fulgte alle spor, men ante ikke hvordan han så ut.
Han var gåtefull.
Det var en lang og hard kamp å prøve å finne ut av hans livsmønster,
bevegelser, reisemål,
hva slags kommunikasjon han brukte, hvordan han brukte kommunikasjonen.
Vi var engstelige for å gjøre feil som skulle avsløre at vi lette etter ham.
Det foregår fra 2002 til 2010.
Det tok åtte år å finne ham på denne kloden.
Sommeren 2010 fikk vi et gjennombrudd.
Vi sporet telefonen hans til en by i Pakistan som heter Peshawar…
…og vi klarte å avlytte telefonsamtalen.
Han snakket med noen som hadde kjent ham lenge.
Vennen hans spurte ham: "Hva gjør du nå?
Jeg har ikke hørt fra deg. Jeg har ikke sett deg. Hva driver du med?"
Og han gjentok stadig at han var opptatt og jobbet.
Vennen hans ga ikke opp.
Han sa: "Men hva gjør du? Nøyaktig?"
Det ble stille et øyeblikk.
Og så sa han:
"Jeg gjør det jeg gjorde før."
Vennen sa umiddelbart: "Da må du gå med Allah."
Det var tydelig at det han hadde gjort før, var å jobbe for bin Laden.
Vi måtte ha menneskelig etterretning på bakken.
BAKKE-ETTERRETNINGSOFFISER
Folk tror etterretningsarbeid er analytikere som leser rapporter.
Folk på gata, mener jeg.
Som spesialkommandør var jeg basert i Kabul med ansvar for hele regionen.
Vi trenger etterretning for å bekrefte all informasjon.
Hva tror vi at vi vet?
Hva vet vi at vi ikke vet? Hva ser vi?
Vi ser kureren gå inn i en liten hvit SUV.
Det er mange hvite SUV-er i Pakistan.
Og CIA-offiserene våre fulgte den fra Peshawar
til en by kalt Abbottabad.
Til slutt stanset bilen ved et stort hus.
En rekke indikatorer tilsa at noe foregikk i det huset.
Dette var ulikt alt vi tidligere hadde sett.
Vi så et inngjerdet område som var mye større enn andre i nærheten.
Vi fikk vite at kureren, Abu Ahmed, hadde kjøpt huset i 2005,
i en dyr del av Abbottabad, uten synlig inntekt.
Det var tre til seks meter høye vegger
dekket med piggtråd, og det var en balkong med skillevegg.
Abbottabad er kjent for å være et turistområde på grunn av fjellene,
så hvorfor skulle noen sette en 2,5 meter høy vegg tre etasjer opp?
Sikkerheten i toppetasjen er rett og slett merkelig.
Man begynner å sette sammen bitene.
Dette var noen som ikke ville bli sett.
Det var høyst mistenkelig og fikk alarmklokkene til å ringe i laget.
Det var ganske tydelig
at det var en høytstående person der.
9 ÅR SIDEN 11. SEPTEMBER
Jeg dro umiddelbart til presidenten og orienterte ham om hva vi hadde funnet.
Først orienterte vi Forsvarsdepartementets Mike Vickers
og sjef for antiterrorisme i Det hvite hus, John Brennan.
Michael Morell ringte meg dagen før for å si…
ASS. ETTERRETNINGSDIREKTØR
…at Obama skulle få sensitiv informasjon.
VISEFORSVARSMINISTER
På første møte med presidenten kommer Leon Panetta inn og sier:
"Vi klarte å geolokalisere bin Ladens kurer
og følge ham tilbake, og der er det en inngjerdet eiendom."
Jeg sa: "Herr president, vi har en sterk mistanke om
at bin Laden kan befinne seg der."
President Obama var forsiktig optimistisk med tanke på at dette kunne være
en skikkelig ledetråd som vi aldri hadde hatt før.
På slutten av orienteringen ga presidenten oss to ordrer,
og Barack Obama var ikke typen til å gi ordre.
Den første var: "Leon, Michael, finn ut hva faen som skjer på eiendommen."
Og den andre: "Ikke si det til noen.
Dette stopper her.
Ingen andre i regjeringen får vite om dette."
Vi startet konstant overvåkning
og så på alt som skjedde på den eiendommen.
Det var vanskelig å få etterretning.
Det var ingen telefon eller internett.
Mobiltelefonene Abu Ahmed brukte
ble ikke aktiverte før han var langt unna Abbottabad.
Han foretok ekstraordinære sikkerhetstiltak.
Direktør Panetta kom med egne forslag for å samle etterretning.
Kan vi plassere kameraer i trærne?
Andre tenkte: "Hva om vi kan se i søpla deres etter mulige spor?"
Men de lot aldri søppelet bli tatt ut.
De brant søpla.
Vi jobbet med en lege som skulle dra til eiendommen og gi polio-sprøyter
og få tak i en blodprøve.
Vi håpet å kunne bruke det for å bekrefte at det var bin Ladens familie.
Kurerene nektet å la dem komme inn.
Etter hvert begynte vi å se kvinner og barn gå inn og ut av området,
så vi begynte å spore og overvåke dem.
Og det vi oppdaget, var at det var to familier
som bodde der, Abu Ahmed og broren hans.
Men da vi så nøye etter på satellittbildene…
…fant vi ut at det var en tredje familie i huset.
Den forlater aldri området.
Barna gikk ikke på skole,
i motsetning til alle andre barn i denne delen av Pakistan.
Ved å se på klessnoren identifiserte vi
hvor mange familiemedlemmer bodde der.
Oversikten vi hadde over antallet barn og voksne gjorde
at vi hadde sterk mistanke om hvem den tredje familien var.
Etter hvert så vi en som var litt eldre
komme ut av huset
og gå i sirkler, som en fange i en fengselsgård.
Hver dag kom han ut og gikk i hagen.
Hver eneste dag. Vi kalte ham "Vandreren".
Ved hjelp av måling kunne vi se en person, sola skinte den veien og kastet skygge,
vi målte størrelsen på skyggen,
fant ut nøyaktig høyde på det som skapte skyggen,
og høyden var omtrent den samme som Osama bin Ladens.
Håret reiste seg bokstavelig talt på hodet mitt.
"Herregud, vi har kanskje funnet ham."
Jeg hadde sett mange av de andre sporene til bin Laden.
De var ingenting sammenlignet med denne.
Jeg husker jeg sa: "Herrefred, dette kan være bin Laden.
Gjør det dere må for å gi meg et bilde.
Og de sa: "Det er vanskelig, direktør.
Vi har én vegg på seks meter og en annen på nesten fire meter.
Vi får ikke siktet dit."
Jeg husker at jeg sa: "Vet dere hva.
Jeg har sett filmer der CIA kan gjøre dette."
Og vi lo. Alle lo.
Men de klarte ikke å få et klart bilde.
Direktør Panetta la et enormt press på antiterrorsenteret for å få vite mer.
9 ÅR OG 5 MÅNEDER SIDEN 11. SEPTEMBER
En dag ble jeg bedt om å komme til bin Laden-enheten i CIA
for å orientere om intervjuet med Osama bin Laden.
Jeg tenkte at det var gammel historie, men greit.
Jeg gjorde bin Laden-intervjuet i 1998.
Og det er det eneste intervjuet jeg har gjort
som bare ble større og større etterpå.
Så jeg sitter med CIA og går gjennom opptakene.
Og jeg trodde de ville vite hvordan sikkerheten var
rundt bin Laden. Hvordan han kom og dro.
Radiokommunikasjon.
Så jeg går gjennom det i detalj, og de sier:
"Har du noen flere opptak av at han bare går?"
Hvorfor ville de se opptak av at han går?
Jeg ante det ikke da,
men de ville ha opptak for å avgjøre om gangen, den svake haltingen,
holdningen til Vandreren,
matchet bin Ladens gange
fra de nærmeste opptakene som noen hadde av ham gående,
hvilket var da han kom til det møtet med meg i 1998,
for å sammenligne.
Jeg ante ikke med hva.
Selv om Millers opptak viste at det var likheter,
var det ikke avgjørende bevis for at bin Laden var der.
Jeg tenkte selvfølgelig at det kunne være bin Laden. Det gjorde alle.
Det gjaldt å bevise det i den grad at en beslutningstaker
kunne føle seg sikker nok til å handle.
De rapporterte til meg hver uke.
Noen ganger kom de inn og sa: "Vi har ikke funnet noe nytt."
Og jeg sa til dem:
"Det er ikke bra nok."
Som en overlevelsesmekanisme når det er slit på jobben,
kobler man fra følelsene.
Det var vanskelig på mange måter.
Jeg lagde film med minner av min sønn fordi han var ferdig på videregående,
og det var flere opptak av ting han hadde gjort som jeg ikke husket.
Jeg husket ikke disse hendelsene i min sønns liv.
Og jeg husker at jeg var sint da jeg gikk på jobb den kvelden.
Jeg måtte ta innover meg
at jeg valgte å fortsette.
Det var alltid en følelse av at en ikke gjorde nok, med lange helger
og savn etter familien.
Og så døde moren min
midt oppi jakten. Og…
Jeg sa det til henne før hun døde:
"Jeg jobber med noe veldig viktig. Og jeg…
…håper du også vil få se det."
Så da hun døde av kreft var det eneste som fikk meg gjennom sorgen
det å ha et stort ansvar. Jeg visste at vi gjorde fremskritt.
Men jeg var besatt av å bygge videre på etterretningssaken
om at bin Laden var på eiendommen.
På det tidspunktet var sjansene for å kunne oppnå 100 % sikkerhet
for at han var der svært usannsynlig.
Det var også frykten for at bin Laden skulle innse at han hadde blitt oppdaget.
Bin Laden kunne dra derfra når som helst,
så det var risikofylt å fortsette å samle data.
9 ÅR OG 6 MÅNEDER SIDEN 11. SEPTEMBER
Vi nærmet oss å ta en avgjørelse
om hva vi skulle gjøre med eiendommen.
Så presidenten ville vite hva utsiktene var
for å få mer etterretning,
for å kunne bekrefte at bin Laden var der.
Vi hadde ikke 100 % bevis for at bin Laden virkelig var der.
Det var bare indisier.
Det var ingen absolutte bevis for at han var der.
Jeg sa: "Herr president, du må vite at saken om at Saddam
hadde masseødeleggelsesvåpen…
INGEN ATOMVÅPEN
ETTERRETNINGSFEIL
…hadde sterkere hold enn at bin Laden er i Abbottabad."
Man kunne høre en knappenål falle.
Det var en stor nasjonal sikkerhetsbeslutning.
Hans politiske rådgivere sa at hvis operasjonen mislyktes,
ville hans offentlige image bli betydelig redusert.
KOMMUNIKASJONSRÅDGIVER
Jeg anså det som risikofylt,
en operasjon som kunne drepe flere amerikanske soldater.
En Carter-reprise.
Da den islamske revolusjonen skjedde i Iran, ble ambassaden invadert,
og det ble tatt en mengde gisler.
President Carter beordret helikoptre inn i Iran
for å redde gisler, og de krasjet i ørkenen, og mange folk døde.
Og det fikk ham og USA til å se svake ut.
Så når man så på Carter-saken var dette dømt til å mislykkes.
Året før nyvalg. Carter ble ikke gjenvalgt.
Jeg hørte president Obama si: "Jeg bryr meg ikke om politikken.
Bin Laden har klart å unngå amerikansk rettferdighet altfor lenge."
Presidenten sa:
"Jeg vil at dere skal forberede dere på å ta den eiendommen."
Han sa: "Jeg har ikke bestemt meg for dette ennå,
men hvis vi skal gjøre det, blir det snart.
Forbered planen."
SPESIALKOMMANDOSJEF USA
Telefonen ringte. Det var nestlederen for sjefsnemnda.
Han sa: "CIA tror de har fått ferten av Osama bin Laden."
Øynene hans lyste opp. Han er fra SEAL. Det er som en drøm som går i oppfyllelse.
Jeg driver med å redde gisler og angrep på terroristorganisasjoner.
Men dette var min karrieres største oppdrag.
Jeg hadde fått diagnosen kreft året før,
kronisk lymfatisk leukemi.
Kreften hadde ikke utviklet seg dit at det tok fra meg evnen til å lede.
Selv om det var uheldig, ga det meg en anledning,
så jeg hadde en plausibel grunn til å dra til Statene.
Så jeg fløy til D.C. og møtte CIA-direktøren, Leon Panetta,
og han fortalte meg om eiendommen.
Og jeg sa: "Du må sette i stand en operasjon
for å kunne innta den eiendommen."
3 UKER FØR RAIDET
OPPLÆRINGSSENTER UKJENT STED
Vi skal velge de beste til å gjøre jobben for De forente stater.
Vi skal hente inn SEAL til oppdraget.
SEAL Team Six er topplaget i marinen.
Først var det SEAL Team én og Team to, og så rundt 1980
forordnet orlogskaptein Marcinko Team seks.
Og han kalte det seks fordi han visste russerne ville si:
"Det er SEAL Team én, to, og så seks.
"Hvor er tre, fire og fem?" Bra kontraspionasje, ja?
Så vi var ikke helt bortreiste, vi tenkte.
Vi hadde nettopp vært i Afghanistan.
Vi var i Miami for å dykke og få litt fri
så gutta kunne henge litt på stranda.
Vi var ute på terrassen en kveld da vi
uten forvarsel ble tilbakekalt til Virginia Beach.
Det var skuffende fordi slike krisesituasjoner blir aldri til noe.
Du blir orientert om masse tull som ikke har noe med deg å gjøre, og det suger.
Vi hadde gledet oss til Miami siden Jalalabad.
Jeg hentet dem inn fra tjenestefri,
og det var tydelig at de ikke var glade for det.
De trodde det var en øvelse.
Vi kom til et lite imponerende sted. Som et lite enetasjes skolehus.
Bevæpnet vakt utenfor. Vi går inn.
Og det er satt opp som et klasserom med noen tavler.
Orientereren fra CIA kommer inn i rommet
og forklarer at de må signere taushetserklæringer,
som ikke var uvanlig da vi hadde sensitive opplæringer.
Da offiseren sto der oppe og jeg hørte henne
si ordet "Abbottabad", en by jeg aldri hadde hørt om før…
Det gir meg nesten gåsehud nå.
Dette er en by i et annet land du aldri har hørt om.
Kommandøren i SEAL Team Six gikk frem
sedvanlig nonchalant og sa…
"Vi skal gå etter Osama bin Laden."
Målet er Osama bin Laden. Verdens mest ettersøkte terrorist.
Jeg tenkte: "Dette er det viktigste oppdraget i nyere historie.
Så ærefullt å være del av et slikt team."
Men de påpekte at tiden var knapp.
Vi har et par uker før det er 0 % belysning i månesyklusen,
og vi tar det på en av de to dagene.
Dette er ikke en øvelse.
Vi har en jobb å gjøre, la oss gå og forberede oss.
Vår jobb var å forberede dem på det de skulle gjøre.
Gi dem redskapene til å gjøre det de må.
Denne gangen gjorde vi noe litt annerledes.
Vi bestemte oss for at vi kunne bygge eiendommen som den står
så de kunne øve.
CIA lagde en modell for oss.
Utsiden så ut som Osama bin Ladens eiendom.
Så vi kunne få inn SEAL-ene og øve på deres taktiske bevegelser mot målet.
Helikopterpilotene øvde seg på konturer.
SEAL kunne fire seg raskt ned til toppen av den treetasjes bygningen
og inn på gårdsplassen.
Vi repeterte det så ofte at det gjorde vondt i håndleddene.
Vi fikk senebetennelse. Til slutt var det tydelig at vi kunne det.
Det var unødvendig å gjøre det.
Vi kjente formen. Vi visste hvor bygningene var.
Det vi ikke visste, var hvordan det så ut inni.
Var det åpent, eller kom man til en korridor
med et rom til venstre og et til høyre?
Så strukturen var modulær.
-Jeg er inne. -Rommet er klart!
-Den endret seg for hver gjennomgang. -Her.
De var så flinke at de tok ned anlegget
hver eneste kveld i tilfelle fiendtlige satellitter fløy over.
2 UKER FØR RAIDET
De gjentok øvelsene over hundre ganger.
Så man planlegger og planlegger og øver og øver, og ser på alle element.
Alt som virker enkelt, som hvor i helikopteret skal du sitte?
Hva skal du sitte på? Hvilken stol?
Hva med hunden? Simuler en bil til venstre.
Hva om rappelleringstauet ikke funker.
Hva skjer om han blir skutt? Hva om dette rommet eksploderer?
Hva skjer hvis vi reduseres fra 24 til 12 menn?
Jeg kan si at de ødela ting som måtte fikses.
Trekk unna!
Og så gikk vi inn og gjenoppbygget det igjen.
Hva gjorde vi bra? Hva var dårlig?
Minst tolv timer om dagen med å øve og planlegge.
Vi dro tilbake til brakkene der vi bodde og sto rundt modellen og snakket om den.
Kom det til å være en teit innretning
med ei sklie som går fra toppetasjen til smuget?
Vil noen klatre ut av kloakksystemet?
En kveld sa en av sjefene: "Hva er det verste som kan skje?"
Og den yngste i rommet sa: "Helikopteret kan krasje i hagen."
Og vi så på ham og bare: "Prøver du å bringe oss ulykke?"
1 UKE FØR RAIDET
Hovedbasen for operasjonen var i Jalalabad på Afghanistan-siden av grensen.
Mellom de 350 kilometerne er det mye som kan gå galt.
Risikoen var betydelig. Man flyr i pakistansk luftrom.
Eiendommen var like ved Pakistans krigsskole,
militærakademiet deres, og andre viktige militære installasjoner.
Så det var opplæring av militære offiserer der i Abbottabad.
Man må være forsiktig, for hvis de oppdager en trussel,
hvem vet hva de vil gjøre?
Obama var klar på at vi ikke skulle informere pakistanerne
fordi pakistansk etterretning samarbeidet med begge sider i mange år,
og de var knyttet til mange militante terroristgrupper
i området, inkludert al-Qaida.
Så vi kunne komme i krig med Pakistan.
Med en hær med spesialstyrker, etterretningstjeneste, flyvåpen,
væpnet styrke, atomvåpen.
Kan vi dra de 260 kilometerne uoppdaget?
Så vi så på hvor alle de pakistanske radarsystemene er,
hvor radarens område går, og så prøvde vi å unngå det.
Det var så mange variabler med å fly inn i Pakistan.
Fra å bli beskutt på vei inn til beskutt på vei ut.
Selv da vi tullet måtte jeg si til gutta:
"Ta det på alvor. Dette er et enveisoppdrag.
Vi kommer ikke tilbake fra dette. Dette er det vårt aller siste oppdrag."
Og så gikk vi rundt et hjørne i en hangar og så helikoptrene.
Vi hadde to hemmelige typer helikoptre som var vanskeligere å oppdage med radar.
Vi lo litt. Jeg husker at vi sa:
"Sjansene våre for å overleve økte nå,
vi visste ikke at vi skulle til krig i Transformers."
Dette var det første oppdraget med de nye helikoptrene.
Jeg vet ikke hvor mye de var testet, men vi visste teknologien var bra.
Disse operasjonene er skumle. Det er derfor vi har med maskingevær.
Det er veldig risikabelt, ekstremt farlig, og det må fungere.
5 DAGER FØR RAIDET
Det var McRaven som kom på
å sende oss til Jalalabad i Afghanistan i tilfelle vi fikk grønt lys.
Da er vi der klare for action.
Det var vanskelig å si farvel til barna. Det var dessverre noe vi var vant til.
Det var noe jeg gjorde med barna.
Fra de var babyer til jeg forlot marinen
måtte jeg ta farvel og bare få det overstått.
Til slutt må du gi dem det siste kysset,
snu deg, og det er det.
Visste de at du tok farvel og kanskje aldri kom tilbake?
Ja, og de hadde venner med fedre som kom aldri hjem, så de visste det.
3 DAGER FØR RAIDET
Så skulle det nasjonale sikkerhetsrådet orienteres.
Jeg kjenner Obama godt.
Det var en av jobbene mine, å være fyren som kjente Obama.
Man kunne føle på kroppsspråket hans at han hadde tenkt å gamble her.
Han var så oppslukt av dette.
Presidenten spurte alle i førsterekken om de trodde at vi burde utføre raidet.
Det var mange ulike synspunkt. Mange stilte spørsmål.
Utenriksminister Clinton støttet det.
Jim Clapper, USAs etterretningsdirektør,
og jeg støttet det også.
Da det kom til meg, sa jeg bare: "Du har sagt at du skal gjøre dette."
Men det var mange argumenter mot det.
Visepresidenten stemte nei. Han mente at etterretningen ikke var bra nok,
og han var bekymret for forholdet mellom USA og Pakistan.
Bob Gates, forsvarsministeren, var bekymret for styrkens sikkerhet.
Bob Gates, som satt i regjeringen under Desert One,
var motstander på grunn av en helikopterulykke under operasjonen.
Gates sa dette, og jeg tenkte: "Gud, ikke si det høyt",
for hva om det skjer og så blir disse møtene kjent?
Og nå snakker jeg jo med deg.
Det ville ha kommet ut at noen tok opp dette og at Obama ignorerte det.
Presidenten hørte på alt
og sa: "Jeg skal ta det i betraktning."
President Obama sa at han skulle ta en endelig avgjørelse
og ville sove på det.
2 DAGER FØR RAIDET
Jeg husker neste morgen godt, jeg var på hovedkvarteret,
og Tom Donilon, etterretningsdirektøren, ringte meg
og sa: "Presidenten har bestemt seg for å utføre oppdraget."
Vi satser stort her.
Vi satser på at bin Laden er der,
og vi satser på at vi klarer det,
men dette er den beste sjansen vi vil ha til å ta bin Laden.
Ja, vi gjør det.
1 DAG FØR RAIDET
Tjuefire timer før selve raidet
var det en stor begivenhet i Washington,
korrespondentmiddagen i Det hvite hus.
Så vi bestemte at alle skulle dra,
ellers ville det ha oppstått spørsmål.
Å være på korrespondentmiddag den kvelden
er noe av det merkeligste jeg har opplevd.
De forente staters president.
Folk som var involvert i dette, fra presidenten og ned,
forsto viktigheten av hemmelighold.
Så korrespondentmiddagen var på en måte et godt dekke,
fordi alt var som vanlig.
Det er flott å være her på Det hvite hus korrespondentmiddag.
For ei uke.
Det var vanskelig.
Jeg hadde enorm respekt for hans evne til å spille rollen
som USAs president.
Godt å være her med så mange respekterte gjester,
essensielle statsansatte,
ikke så essensielle statsansatte. Dere vet hvem dere er.
Og så kom en komiker og spøkte om bin Laden-saken.
Folk tror bin Laden gjemmer seg i Hindu Kush,
men visste dere at han er programleder for Dagsnytt 18 hver dag?
Alle lo.
Og vi tenkte innerst inne:
"Om du bare visste
det jeg vet."
Og hva som skulle skje dagen etter.
Den hemmeligste operasjonen
de siste 20 årene.
Takk og god kveld.
DAGEN FOR RAIDET
Neste morgen var det søndag, så jeg dro til kirken
og tok den muligheten til å be lenge
om det som skulle skje den dagen.
Jeg ba om at vi skulle lykkes.
Jeg forlot kirken og dro rett til CIA.
CIAS HOVEDKVARTER
Dagen for raidet. Tiden er inne.
Mange av forberedelsene i antiterrorsenteret ble gjort i stillhet.
Alle var på tuppa. Jeg hadde oppgaven som kommunikasjonsrelé.
Tina var i avlukket ved siden av.
Jeg sov ikke natten før.
Det var et enormt press.
Det var første gang jeg følte et fnugg av tvil.
Etter å ha jobbet med dette sporet, og nå sette tropper potensielt i fare,
gjorde at vi følte et ansvar.
Det kom så nært.
Vi ville enten lykkes stort
eller mislykkes fatalt.
SEAL-ene var familiemenn.
Jobben min var å sørge for at de kunne lykkes.
Det var alt jeg tenkte på.
Vi hadde gjort alt med testamenter og fullmakter
for å sørge for familien dersom man skulle dø.
Men det er et oppdrag vi neppe overlever,
så jeg må håndskrive brev til alle.
Og jeg husker at jeg skrev til barna mine og var mer sånn:
"Beklager at jeg ikke er der", med tårer dryppende på arket.
Jeg dro grytidlig til Det hvite hus.
I helgene er det omvisninger for folk.
Men vi avlyste alle fordi det ville ha ført til
spørsmål hvis folk gikk gjennom gangene
og så mange høytstående embetsmenn der på en søndag.
Det var mange som kom tidlig til strategirommet.
Man var spent, bekymret og nervøs.
Det føltes virkelig som et kommandosenter.
Obama satt øverst ved bordet.
Så satt ministrene hans rundt bordet, Bob Gates, Hillary Clinton.
Leon Panetta var på én skjerm.
Han er i CIAs versjon av et strategirom med en haug med folk.
Og på den andre skjermen var admiral McRaven fra Jalalabad.
Det var en enorm forventning.
Øverstkommanderende var den som ga ordren.
Det var han som risikerte mest.
Han hadde et intenst uttrykk i ansiktet.
Men man så han var nervøs.
Vi har forbindelse med admiral McRaven i Jalalabad,
og det er der han er.
Jeg fikk ikke mye søvn på forhånd.
Dette kom til å bli et potensielt historisk øyeblikk.
Jeg ville gjøre alt rett.
Jeg sa til gutta: "Vi har en jobb å gjøre, la oss gjøre den."
Bin Ladens kodenavn er Geronimo. Det var avtalt på forhånd.
Spenningen er stor, det er så mye som kan gå galt.
Og hva om bin Laden ikke er der?
Jeg husker jeg hørte de sa at helikoptrene hadde lettet og tenkte:
"Vi er i gang."
Ingen har flydd i disse før. Jeg vil ikke tenke på det.
Tenk på noe lett. Jeg kan telle. Så jeg teller. En, to, tre, fire.
Så jeg teller.
Og rundt 557 husker jeg at jeg sa: "Selve friheten ble truet i morges
av en ansiktsløs feiging og skal bli forsvart."
Det var det Bush sa. Jeg vet ikke hvordan jeg husket det.
Jeg bare: "Glem å telle. Si det igjen."
Friheten ble truet av en ansiktsløs feiging og skal bli forsvart.
Da traff det meg: "Ok, jeg er på dette oppdraget.
Dette er teamet, og vi skal drepe ham."
De forlater Jalalabad, og mens de flyr i afghansk luftrom
kan man puste rolig.
Så kommer øyeblikket der de krysser grensen til Pakistan,
og uroen øker betraktelig.
Når oppdager det pakistanske militæret dem?
Pakistanerne hadde beskutt oss flere ganger før.
Så jeg var sikker på at om pakistanerne så helikoptrene
og trodde det var amerikanske styrker, ville de angripe oss.
Det var så anspent. Vi lyttet nøye etter indikasjoner på
om de ble oppdaget.
Og nå er vi på et punkt der vi finner ut om teknologien fungerer.
Mens de er i lufta på denne timelange helikopterturen i pakistansk luftrom,
er det som et interregnum i rommet i Washington,
siden det ikke er noe å gjøre.
Så Obama tar en pause. Han sier sånn: "Jeg går opp.
Si fra når jeg skal komme tilbake." Han går opp dit for å spille kort.
Han spilte alltid Spardame når han var nervøs
eller bare måtte tenke på noe annet.
Vi satt liksom bare der og begynte å snakke om 11. september.
Folk sto og hang, drakk kaffe og sa: "Jeg holdt på med dette, og…"
Vi graviterte naturlig mot den dagen.
Man innså at vi alle på et vis
var der på grunn av bin Laden.
Og så kommer Obama tilbake, og rett over gangen
er det et lite konferanserom med en general som overvåker operasjonen.
Og Obama går inn dit,
og så begynner alle å fylle det lille konferanserommet,
og McRaven blir som en forteller.
Han er Guds stemme for hele operasjonen.
Vi var skikkelig nervøse to minutter unna målet.
Det var et veldig sårbart punkt
fordi Pakistans krigsskole var i nærheten,
og det var bare noen km fra den store infanteribataljonen.
Så det var hundrevis av soldater som kunne angripe SEAL-ene.
Vi hadde blitt omringet av pakistanere.
Presidenten var tydelig på at om det skjedde,
skulle vi kjempe oss ut.
Vi ville ikke ha noen gisselsituasjon
dere våre styrker ble fanget av pakistanerne.
Fyren i flybesetningen strekker seg og åpner døra.
Vi ser ut av vinduet, to minutter fra bin Ladens hus.
Vi er ikke på et opplæringssted nå. Her er det strøm. Vi er på et feriested.
Planen er at de skal fire ned folk.
Teamet mitt skal slå til fra taket. Super plan. Det er da helvete bryter løs.
Idet helikoptrene svevde sakte over området,
rystet det ene helikopteret litt.
Det faller hardt.
Det krasjer.
Det er et slikt øyeblikk
der hjertet kommer opp i halsen.
Jeg sto veldig nært Obama.
Han så dypt sjokkert og bekymret ut.
Det var som: "Desert One-greia skjer."
Jeg tenkte: "Herregud,
vi kan få tapte liv som resultat av det sporet vi har fulgt."
Alle sitter som på nåler og venter på å se
om det kommer noen respons.
Til slutt reagerer naboene. Lys blir slått på.
STORT SMELL I VINDUENE I ABBOTTABAD.
I det øyeblikket ble operasjonen kompromittert på sosiale medier.
Mange visste at et helikopter krasjet.
MILITÆRHELIKOPTER STYRTER
Men ikke at det var amerikansk. De antok det var pakistansk.
FOLK SIER DET BLE SKUTT NED. HØRES FORSETTELIG UT
HELIKOPTER SKUTT NED
Kontraspionasjemessig er det en fiasko.
Det er en indikator og advarsel til pakistansk etterretning.
Vi forsto at oppdraget sto i fare.
Jeg spurte Bill McRaven: "Hva faen er det som skjer?"
Jeg så at gutta kom seg raskt ut av helikopteret.
Det som skjedde var at da helikopteret kom,
traff oppdriften fra helikopteret den seks meter høye veggen
og skapte en virvel, og helikopteret mistet høyde.
Svinger over og lander hardt i dyreinnhegningen.
Bill nølte ikke. Han sa: "Jeg har tilkalt et reservehelikopter.
Vi skal bryte gjennom veggene. Vi fortsetter oppdraget."
Og jeg sa: "Gud velsigne deg. Vi gjør det."
Gutta beveget seg vekk fra helikopteret.
Det andre helikopteret kom rett etter det.
Jeg visste ikke om det som skjedde.
Teamet mitt skal slippe av noen, og så fortsette opp på taket.
Vi setter av folk som på øvelsene. Vi letter og lander igjen.
Piloten ante ingenting om det andre helikopteret.
Han visste ikke om de hadde blitt beskutt, så for å være forsiktig lander han utafor.
Så piloten ber oss komme oss ut.
Nå er ikke gutta der de skal være basert på plan A.
Jeg skulle vært på taket.
Og jeg husker at jeg tenkte: "Vi starter krigen herfra."
Den gode nyheten er at vi hadde en plan B, C og D.
De prøver å komme seg inn.
På ytterveggen var det noe som så ut til å være en dør.
Så mens jeg ser på, bruker de en sprengladning på døren.
Jeg ser eksplosjonen…
…men de beveger seg ikke.
Og det viser seg å være en falsk dør på den tjukke betongveggen.
Han snudde seg og sa: "Mislykket sprenging, dette er ille."
Og jeg sa: "Nei, det er bra. Det der er ei falsk dør.
Hvem har det? Han er der inne."
Vi vet at carporten til høyre åpner seg, vi har sett biler komme inn og ut.
Vi sprenger den porten. Jeg sier på radio: "Mislykket sprenging, nordøstre hjørne.
Vi skal sprenge carporten."
Og noen sa: "Ikke spreng den. Vi skal åpne."
Så åpnes døra, og en hanske kom ut med en tommel jeg kjenner igjen.
Vi går inn dit.
Så, på noen få minutter, er alle inne på området.
Det er mørkt. Gutta har nattbriller på.
Adrenalinet pumper selvsagt kraftig.
Man så lasersiktet på våpnene bevege seg.
Man så gutta gjennomsøke området på jakt etter trusler.
Og jeg så gutta gå inn i den treetasjes bygningen.
Det var alt jeg så.
Det er så anspent.
Gudene vet hva som vil skje nå.
Dette er øyeblikket der alt man har planlagt,
alt man har håpet på når det gjelder å få tak i bin Laden,
står på spill de neste 20 minuttene.
Det vil fortelle deg om dette er en suksess eller en fiasko.
Det var 20 minutters stillhet.
Sikkert de lengste 20 minuttene i mitt liv.
I løpet av de 20 minuttene traff SEAL-ene på bakken…
…først på Abu Ahmed og skjøt og drepte ham.
Så går vi inn i et hus i første etasje,
og en av mine menn skyter en av kurerene og kona hans.
Hun hoppet foran ham.
Kvinnene gjør seg til menneskelige skjold.
Det er enda en indikator. Han er her.
Vi går opp trappa. Vi kommer til låste dører,
anroper hjelp og får sprengt opp døra.
Så jeg er nummer seks i det vi kaller et tog,
og vi går opp trappa.
Den første så bin Ladens 20 år gamle sønn,
Khalid bin Laden.
Khalid hoppet bak et rekkverk.
Jeg hørte fyren foran hviske ting til Khalid for å forvirre ham.
Kom hit.
Han sa "kom hit" på to forskjellige språk, noe som forvirret Khalid som kom frem…
…og han skjøt og drepte ham.
Vi er i andre etasje, på vei til tredje hvor bin Laden skal være,
men vi må rydde andre etasje før vi begynner å bevege oss.
Gutta begynner å falle av.
Alle går ut foran meg, så nå står jeg sist,
som gjør meg til nummer to.
Jobben til nummer én er å gå opp først, nummer to skal si fra når vi har nok folk.
Jeg vil ha med fire og ser meg rundt.
Vi hadde 23 karer på bakken i forskjellige hus og etasjer.
Vi gikk tom for folk. Det var bare oss to.
Det er en gardin over trappa til tredjeetasjen,
det er folk som beveger seg bak den, og nummer én ser dem.
Han sa: "Mulig selvmordsbombere, men vi kan slå dem. Men vi må gå nå."
Vi skal møte en selvmordsbomber. Jeg er lei av å tenke på det.
Vi gjør det. Jeg klemmer ham, og vi går opp trappa.
Så vi gikk til toppen av trappa,
og nummer én trakk fra ei gardin, og der sto det folk.
Han taklet dem.
Han skal ta støtet.
Så siden han gikk den veien, gikk jeg den andre.
Og der, foran meg, en halvmeter unna, står Osama bin Laden.
Det var et av de øyeblikkene der alt går i sakte film.
Han er høyere og tynnere enn jeg trodde.
Skjegget hans var grått, hvitt, men jeg kjente igjen nesa.
Det var helt klart ham.
Han overgir seg ikke. Han er en trussel. Ikke bare for meg, men hele teamet.
Han må dø.
Det ble mer og mer anspent etter som tiden gikk.
Vi bare ventet på å høre noen form for reaksjon.
Det var musestille,
alle ventet.
Det minnet meg litt om et venterom på sykehus
når noen skal føde.
Man er spent og urolig.
Det var lange 19 minutter.
Og så blir jeg anropt av bakkekommandøren.
Han sa over radioen:
"For Gud og fedrelandet, Geronimo.
Vi tok ham."
Vi vet at det betyr
at Osama bin Laden har blitt drept av amerikanske styrker.
Bare: "Dæven døtte." Ingen sa noe.
Det var ingen applaus.
Det var et veldig stille rom.
Stillheten blir brutt av Obama, som ikke rørte seg fra stolen,
som sier: "Vi tok ham."
Da jeg hørte det, fikk jeg tårer i øynene,
og jeg så på kollegaen min som var der oppe med meg.
Vi bare så på hverandre.
Å høre det inne i rommet var uvirkelig.
For meg var det en avslutning der. Rettferdigheten rådet til slutt.
Vi tok ham.
Jeg tenkte: "Herregud, nå er det gjort."
Jeg håpet at mamma visste det hvor enn hun var.
Det var bare en stor lettelse.
Etter ti års innsats for å få tak i bin Laden
er hendelsene den dagen for alltid brent inn i hodet.
Det var emosjonelt,
men det varte bare i noen sekunder,
for i kampens hete
fokuserte vi ennå på at SEAL-ene og helikoptrene skulle komme trygt tilbake.
Obama så fortsatt ganske stressa ut, og han reiste seg og sa:
"Si ifra straks de er ute av pakistansk luftrom."
Oppdraget var ikke over, for vi måtte fortsatt få gutta
-ut av Pakistan og til Afghanistan. -Ingen puster dypt før dette er over.
Jeg ser bort, og bin Ladens lik ligger der.
En av karene kommer bort og spør om det går bra,
og jeg svarer: "Hva gjør vi nå?!"
Og han sa: "Nå finner vi datamaskinene. Kom."
"Det stemmer", sa jeg og var tilbake.
Bakkekommandøren anroper og sier: "Vi har funnet
et skattekammer av etterretning i andre."
Vi er på kontorer med alt fra gammeldagse harddisker til CD-plater.
Jeg sa: "Ok, ta så mye dere kan. Vi må komme oss ut herfra."
Folk begynte å dukke opp utenfor området på grunn av forstyrrelsene.
Vi hadde en kollega som var lingvist.
Han var i utkanten av området.
Han prøvde å holde dem unna.
Kompisen min, en skarpskytter utenfor, sa: "Jeg er klar til
å skyte dem, så overtal dem til å roe ned."
Og jeg sa til gutta: "Ikke drep noen med mindre du føler deg truet."
Jeg var veldig anspent. Jeg spurte: "Kan vi få litt fortgang her?"
Men vi tok ikke øynene vekk fra pakistanske radarer.
Vi fant så mye bra. Vi ville ha 32 minutter på bakken,
men så ble det 40 og 45 minutter.
Jo mer vi kan ta, jo flere liv kan vi redde.
Vi kan redde en amerikansk by eller London pga. noe vi finner,
noe de planlegger. Vi må holde ut så lenge vi kan.
Tiden på bakken var lenger enn ønskelig.
En stor folkemengde hadde dannet seg.
Han sa: "Ingenting å se her, pakistansk øvelse. Bare rolig.
Dra bare hjem igjen."
Vi må legge bin Laden i en likpose og ta ham med.
De kommer ut med liket av bin Laden og går i helikopteret og reservehelikopteret,
og de drar.
De sprengte det havarerte helikopteret pga. sensitivt materiale.
Det var som å se på film.
Vi drar. Piloten foran flyr så fort han kan.
Pakistanerne må vite at vi er der.
Vi ser at radaren er skrudd på. Siloene deres er åpne.
De sendte ut et par F-15 som prøvde å avskjære helikoptrene på tilbakeveien.
En F-16 mot en 47 er ikke bra. De kan skyte oss ned.
Så jeg starter klokka, og jeg vil se 90.
Og 90 minutter betyr at vi krysser grensen fra Pakistan til Afghanistan,
og vi kan ikke lenger bli skutt ned for da har vi F-15-er
som kan beskytte oss.
Ok, ti minutter. Tjue minutter neste.
Helikoptre i lav fart over terrenget.
Vi får høre fra bakken hvor langt unna de er basen.
Tretti minutter. Vi må nå 90.
Alle i det senteret villet helikoptrene frem
for å fly så fort som det gikk an.
Det har gått 60 minutter, må til 90. Nå er det 70.
Jeg prøver å tenke på andre ting.
Jeg begynte å tenke på OL i Lake Placid i 1980.
Spenningen bygger seg opp. Det olympiske senteret er helt fullt.
Russerne hadde det beste laget noensinne.
De hadde vunnet gull siden 50-tallet.
De spiller mot unge amerikanere nylig ferdig med college
som ikke har noe på isen å gjøre, men de vinner.
Fire tre, tredje periode, man kan høre publikum.
Ti, ni, de kan fortsatt rote det til. De er nervøse.
Åtte,
sju,
seks,
fem,
fire,
tre,
to.
Så kommer piloten etter 85 minutter og sier: "For første gang i livet
vil dere bli glade for å høre dette. Velkommen til Afghanistan."
Tror du på mirakler?
Ja!
Helt utrolig!
Når helikopteret krysser over den pakistanske grensen,
snur pakistanerne.
Det er et stort lettelsens sukk for at de er trygge.
Det er surrealistisk bare det å lykkes fordi, som sagt,
vi aksepterte å dø på oppdraget. Men det er fint å overleve.
Da helikoptrene landet igjen i Jalalabad i Afghanistan,
var øyeblikket der alle rundt bordet sa:
"Oppdrag utført."
Alt vi hadde gjort, all planleggingen,
alt arbeidet,
betalte seg ved at vi oppnådde noe jeg ikke hadde trodd var mulig,
hvilket var å la rettferdighet skje fyllest for bin Laden.
Og vi klemte og gratulerte hverandre.
Bra jobba, nasjonalt sikkerhetsteam.
-Takk. -Ja, sir.
Ja, jeg er stolt av deg.
-Det var en flott jobb. -Takk.
Når USAs president sier at du har gjort en bra jobb,
glemmer du aldri det øyeblikket.
Dagen for raidet gikk datteren min ut av videregående.
Det var hennes siste konsert.
Og kona mi spurte: "Hvor er du?"
Og jeg sa: "Jeg kan ikke."
Og hun sa: "Kan du ikke? Ikke en time engang?
Er det du gjør viktigere enn datteren din?"
Og jeg unnskyldte meg og la på.
Resten av dagen satt hun på sofaen
og prøvde å finne ut hvordan skilsmisser fungerer.
Jeg hadde jobbet så mange timer,
sju dager i uken,
uten fridager.
Ekteskapet mitt var i trøbbel.
Da presidenten bestemte seg for å fortelle det til nasjonen,
ringte jeg henne og sa: "Skru på TV-en,
så vil du forstå."
Og hun sa: "Dere tok ham."
Siste nytt, president Barack Obama forventes å gjøre en kunngjøring.
Vi vet ikke hva den handler om, men vi forventer
en stor kunngjøring, for dette er veldig uvanlig.
Jeg er hjemme i seng med datteren min og leser en godnatthistorie.
Emily, kona mi, kommer inn, og sier:
"Alle telefonene ringer." Jeg sier at jeg leser.
Hun sier: "Nei, alle telefonene ringer." Det er aldri bra.
Det hvite hus ringte og informerte hver nyhetsorganisasjon separat
om at det vil komme en uttalelse i kveld…
Obama sa: "Jeg trenger en tale", og jeg hadde ikke skrevet den.
Så jeg bare: "Å, faen."
Jeg snur meg og bare: "Jeg trenger fem minutter!"
Og jeg tenkte: "Sånn snakker man ikke til presidenten.
Iallfall ikke foran hele regjeringen."
Han sa at vi klarer det.
Så vi snakket om hva han vil ha i talen.
Jeg har skrevet tusenvis av taler.
Ingenting nærmer seg følelsen av å skrive det.
Da jeg skrev den første setningen,
slo den store muligheten jeg hadde meg. "Jeg skal fortelle verden om dette."
Det var hektisk, men jeg var vant til det med Obama.
Han liker å redigere til det siste. Jeg hadde endringene på et utkast,
og jeg måtte sprinte til teleprompter-operatøren
for å slå Obama bak meg.
Men så var det litt nifst,
for det er få pressefolk som er samlet for dette.
Så er vi noen få, men det er et stort, tomt rom.
På TV ser man Obama som går ned den lange, røde gangen til podiet.
Og han snakker bare til noen kameraer. Det er ingen publikum.
Og der er vi bakerst i rommet.
God kveld.
I kveld kan jeg rapportere til det amerikanske folk og verden
at USA har utført en operasjon
som tok livet av Osama bin Laden, lederen av al-Qaida.
Jeg hører president Obama si: "Osama bin Laden."
Jeg så på Osama bin Laden og tenkte:
"Hvordan faen kom jeg hit fra Butte i Montana?"
Og så kommer vi tilbake, han snakker,
og de rundt meg sier: "Si det. Si at ingen ble skadet."
Et lite team amerikanere utførte operasjonen
med eksepsjonelt mot og evner.
Ingen amerikanere ble skadet.
Jeg så på Brennan mens Obama snakket og sa:
"Hvor lenge har dere prøvd å få tak i bin Laden?"
Uten å tenke på det sa han: "15 år."
Han visste det i hodet.
Du vet, Sudan til Afghanistan.
Og det var en følelse av:
"Herregud, det er så mange folk som har prøvd å få tatt denne fyren."
Det er nesten ti år siden
at en lys septemberdag ble formørket av det verste angrepet i vår historie.
Og på kvelder som denne,
kan vi si til familier som har mistet sine kjære
til al-Qaidas terror: Rettferdigheten har skjedd fyllest.
I kveld takker vi de utallige ansatte
som har jobbet utrettelig for å oppnå dette resultatet.
Det amerikanske folk ser ikke hva de gjør eller kjenner navnene deres,
men i kveld kan de være fornøyde med jobben sin
og med resultatet av deres jakt på rettferdighet.
Takk.
Og måtte Gud velsigne USA.
Etter at han hadde holdt talen gikk jeg tilbake til kontoret,
og idet jeg gikk ut derfra,
så jeg at det var lysere enn det pleier å være utenfor.
Og jeg så et folkmylder i Lafayette Park,
og de ropte: "USA, USA."
Folk gledet seg over det som hadde skjedd,
og da innså jeg at ikke bare hadde bin Laden fått sin straff,
men på mange måter hadde vi brakt rettferdighet
til alle ofrene som hadde mistet familie
i tvillingtårnene og andre steder.
Jeg går ned og tar en øl fra kjøleskapet,
og tenkte: "Dette er nok mer enn en ølgreie",
så jeg tok en flaske whisky fra skapet
og begynte å gå ut, og så stoppet jeg og tok en sigar
fra boksen i stua for jeg tenkte: "Dette blir en bra kveld."
Takk, USA!
Og nå er jeg klar, og jeg tenker:
"Her skal du feire en annen persons død
som døde på voldelig vis, er vi ikke mer siviliserte enn det?"
Jeg tenkte litt på det og sa: "Vet du hva? Faen heller.
"Han døde slik han skulle dø."
Presidenten var bekymret for hva vi skulle gjøre med liket av bin Laden.
Det ble bestemt at vi skulle overføre liket til et hangarskip
i Det indiske hav,
der han ville få de siste muslimske riter.
Men at han skulle bli senket i havet
så han ikke kunne lokaliseres og bli tilbedt.
Det jeg aldri glemmer, er
at militæret lagde et fotoalbum av reisen
til bin Ladens lik.
Det begynte med at han var skutt,
og så tilbake i Jalalabad
med ansiktet vasket.
Det jeg husker så sterkt er ikke bildet
av bin Ladens ansikt skutt av,
det var marinefartøyet.
Liket hans er pakket inn i et liksvøp
og blir senket ned i vannet,
glir bare under vannet.
Jeg husker at det påvirket meg.
Etter alt som har skjedd i verden er dette mennesket
bare et sted i Det indiske hav innpakket i et hvitt liksvøp.
USA vant helt klart slaget etter 11. september.
Ingen flere store angrep.
Vi fanget og drepte
hele al-Qaidas toppledelse som var ansvarlig for 11. september.
Men jeg frykter at bin Laden vant krigen.
Jeg tror bin Laden svekket USA.
Milliardene av dollar vi har brukt på antiterrorisme,
den lange krigen i Afghanistan,
Irak-krigen som splittet amerikanerne.
Det skjer enda den dag i dag.
USA DREPER BIN LADEN
TOK HAM!
MESTERHJERNEN DREPT
Jeg var mektig imponert over alle
som var involverte i å få oss dit.
Men…
Jeg vet ikke.
Jeg vil at noen som fortjener å lide
får lide på den måten de frykter mest.
Jeg ville at han skulle dø som en gammel mann,
helt glemt, i visshet om at ingen brydde seg om ham
eller tenkte på ham eller visste hvem han var.
Det tenker jeg er det verste man kan gjøre mot ham eller andre terrorister.
Jeg tror bare ikke folk forstår
makten vi har til å ødelegge terrorisme ved å ikke bli påvirket av den,
ved å ikke være redd for den, ved å ikke ta avgjørelser pga. den.
Det er den beste måten man kan nøytralisere og ødelegge den på.
Bare for å si "f. ta dere", ikke sant?
"Dere endrer ikke hvem vi er eller hva vi gjør."
En kan se kaoset som vil oppstå når dette skjer igjen,
der det vil forårsake tragedie,
sinne, vekke følelser,
og noen andre vil komme
og utnytte det.
Det er ikke slutten på historien,
men det er slutten på dette kapittelet, bin Laden-kapittelet.
Tekst: Anniken Einan