רוב ואני התכתבנו בזמן שהוא היה בכלא המחוזי טראוויס.
היה לו הרבה זמן פנוי אז הוא התחיל לכתוב לנו מכתבים ארוכים.
- קלייר היואי, קולנוענית מאוסטין -
זה המכתב הראשון שהוא כתב לנו.
"קלייר היקרה,
"כשאתה בכלא, הזמן מוזר.
"לפעמים שנייה לוקחת יום שלם ולפעמים יום לוקח כמה שניות.
"כשאתה בתא, 23 שעות ביום, הזמן נמתח לנצח.
"אני קורא הרבה.
"קראתי את כל סדרת ספרי 'חולית'.
"זאת כנראה אחת מסדרות המדע הבדיוני הכי טובות שיש
"ואני מחשיב אותה כקלאסיקה.
"אני לא ממש בקטע של תשבצים."
אני חושבת ששלחתי לו ספרי תשבצים או משהו.
"אבל אני מקשיב לרדיו הציבורי, למרות שאני מעדיף את חדשות הבי-בי-סי.
"השתמשתי במצב הזה בשביל להתפתח לאדם טוב יותר
"בתשע וחצי השנים האחרונות.
"את לא יכולה לראות את זה כי את מכירה אותי
"רק בערך שבוע, אבל תשאלי את אימא שלי או אפילו את אבא שלי.
"אולי ראית אותם כבר מדברים על זה בווידאו.
"אין לי שום מושג מה השגת עד כה.
"התפתחתי בכל כך הרבה דברים שזה בלתי אפשרי להסביר.
"בבקשה כתבי לי בחזרה בקרוב. איחולים טובים וכנים, רוב."
זה היה המכתב הראשון שלו, והתכתבנו הלוך ושוב כמה פעמים
לפני שהוא השתחרר בערבות. כן.
- לא נשכח -
- רצח בחנות היוגורט -
לשמוע שגזר הדין שלי בוטל, היה גדול.
וואו, זה...
עמדתי ליד דלת התא שלי כש... כי השוטר בא אליך,
כי זה לא מגיע בשעה הרגילה של הדואר.
דואר משפטי זה אחרת.
הם מביאים לך את זה ואני אמרתי, "היי, מה זה?
"זה מבית המשפט לערעורים". ואז פתחתי אותו ואמרתי, "וואו!"
מה שהביא אותם לבטל את ההרשעות שלנו היה הפרה של התיקון השישי לחוקה,
של זכות לעימות, ספציפית.
במשפט של ספרינגסטין,
הם גבו את ההצרה הכתובה שלי וגרמו לשוטר להקריא חלקים ממנה לפרוטוקול.
במשפט שלי, הם לקחו קטעים מהחקירה המוקלטת שלו.
החוקה אומרת, "יש לך זכות מוחלטת להתעמת עם המאשים שלך".
סירבתי לעלות לדוכן במשפט שלו.
הוא סרב לעלות לדוכן העדים במשפט שלי.
אז, איפה בדיוק הורשה לנו
להתעמת עם ה"מאשימים" שלנו?
- מייק לינץ', שופט במשפט של רוב ומייק -
זה היה אזור אפור של החוק.
ובזמן שהתיק הזה בערעור,
בית המשפט העליון של ארצות הברית הגיע להחלטה
שלגמרי שינתה את החוק והפכה אותו להרבה יותר ברור,
וזה מה שביטל את התיק הזה.
התפתחויות חדשות היום
באחד מהפשעים הכי ידועים לשמצה של אוסטין.
בית המשפט לערעורים של טקסס קבע
שמייקל סקוט זכה למשפט רצח לא הוגן במחוז טראוויס.
הם אומרים שההודאה שלו הוצגה באופן לא תקין למושבעים,
והוא לא קיבל הזדמנות להתעמת עם רוברט ספרינגסטין,
אחד מהמאשימים שלו.
ההרשעות של סקוט וספרינגסטין בוטלו.
בית המשפט לערעורים קבע שהזכות החוקתית של האיש הזה הופרה.
בכל פעם שאני שומעת את המילים האלה...
- מריה תומס, אימא של אלייזה -
שהזכויות שלהם הופרו, אני לא...
הבנות שלנו נרצחו.
בית המשפט העליון של טקסס החליט בהצבעה של חמישה נגד ארבעה.
- פול ג'ונסון, חוקר ראשי, 1997-2002 -
אז, ארבעה מהשופטים אמרו,
"לא, זה לא שינה", אבל צריך רוב.
חמישה מהם אמרו שזה שינה, אז אנחנו חוזרים למשפט חדש.
קלייר היואי: כמה זמן היית בכלא בשלב הזה?
שש וחצי, שבע שנים.
זה ניחוש גס.
אחד הדברים שאנשים לא מבינים זה סדר האירועים.
הפשע התרחש ב-91.
- קרלוס גרסייה, פרקליטו של מייקל סקוט -
בשנת 1999, מייקל סקוט הודה, ספרינגסטין הודה.
ספרינגסטין הפסיד, סקוט הפסיד.
אחד קיבל עונש מוות, אחד קיבל מאסר עולם.
שבע שנים לאחר מכן, שני התיקים בוטלו והם חזרו למשפטים חדשים.
אז התובע המחוזי החליט
שמכיוון שההודאות הצביעו על כך שהבנות,
או לפחות אחת מהן, נאנסה,
הם אולי ימצאו ראיות דנ"א להשתמש בהן במשפט חדש.
הייתה לך אורגזמה?
אני לא יודע אם גמרתי או לא.
במשפט הראשון, הם כבר ערכו בדיקות,
ולא היה שום דנ"א זר בדגימות האלה.
מכיוון שבזמנו הם היו צריכים הרבה נוזלים.
אבל עכשיו, הם בדקו את הדגימות באמצעות טכנולוגיה חדשה
שנקראת וואי-אס-טי-אר,
שיכולה למצוא כמויות קטנות בהרבה של דנ"א.
המדינה למדה על הבדיקה החדשה הזאת...
- אמבר פרלי, צוות ההגנה של ספרינגסטין וסקוט -
וחשבה, "יכול להיות שזה זה,
"כי עכשיו אסור לנו להשתמש בהודאות האלו זה נגד זה.
"אנחנו נצטרך להוכיח באמצעות מדע שהוא עשה את זה."
יש כרומוזום X ויש כרומוזום Y.
אם את XX, את נקבה. אם אתה XY, אתה זכר.
וואי-אס-טי-אר, מתעלם ממנו מהדנ"א הנקבי.
קיבלנו טלפון ממשרד השופט שאמר,
"היי, אתם יכולים לבוא עכשיו?"
כשהגענו לשם,
התובעים אמרו, "מצאנו
"פרופיל וואי-אס-טי-אר שלם באיימי איירס."
- איימי איירס, גיל 13 -
"והוא לא מתאים לאף אחד מהנאשמים שלכם.
"לא לשניים שלך וגם לא לשניים האחרים."
הדבר הכי חשוב בדנ"א זה שהוא שייך למישהו אחר.
- ג'ו סוייר, פרקליטו של רוברט ספרינגסטין -
הוא לא של אף אחד מארבעת הבחורים.
אני מניח שמדינת טקסס הולכת להגיד
שהיו בעצם חמישה בחורים במקום ארבעה.
לא משנה שזה לא עקבי עם התאוריות
שהם השתמשו בהן במשפט הראשון.
הם חשבו שהם הולכים לקבל תוצאת וואי-אס-טי-אר
ולסגור את העניין.
במקום זה, הם קיבלו את האמת, והם לא יכולים להתמודד איתה.
התאוריה שמועלה על ידי מדינת טקסס,
היא שהדגימה מזוהמת.
משהו בטח קרה לדגימה הזאת.
זה יכול להיות זיהום, או שיכול להיות שמישהו אחר מעורב.
- רוזמרי למברג, שופטת מחוזית -
אז, הליכי איסוף הדגימות מזירת הפשע ב-1991
עם הליכי הבדיקה
והליכי הניהול של מעבדות.
וואי-אס-טי-אר יכולה לזהות תאי עור שנפלו.
אז, כל מי שהיה במגע עם, או אפילו רק בקרבת הדגימות האלה,
יכול היה לזהם את הראיות.
צריך לחשוב על זירת הפשע.
ויש לך, לא יודעת, עשרה ס"מ של מים שהציפו.
- אנג'י איירס, גיסתה של איימי -
יש לך ארבע בנות ערומות על רצפה עם מים.
זה יכול להיות כל דבר. זה יכול להיות...
- שון איירס, אח של איימי -
כלומר, זאת מסעדה. יש שם אנשים כל הזמן.
אז הם התחילו לדגום כל כבאי
שהיה שם בזירה, יותר מ-50 מהם.
וכל שוטר שהיה שם, כל אנשי אכיפת החוק האחרים,
הפתולוג. הם דוגמים את אבא של איימי...
את אח שלה...
את כל מי שהם חושבים שזה יכול להיות.
אחרי שבדקו יותר מ-200 גברים
שרק הסתכלו על הגופה הזאת, שהיו בקרבת הגופה הזאת,
אין אף אחד אחר,
אולי חוץ ממישהו שלא בערמה הזאת,
כלומר, הרוצח האמיתי.
הרעיון שזה יכול להיות זיהום, כן.
זה יתכן. זה סביר? לא.
פרופיל מלא בתוך דגימה וגינאלית של הקורבן הצעירה ביותר?
לא. זה לא זיהום. זה הרוצח.
- כלא מחוז טראוויס -
- יוני 2009 -
מאז המשפט המקורי של התיק הזה,
פיתוחים חדשים בטכנולוגיית דנ"א הפכו לזמינים.
נכון לעכשיו, ברור לי
שהראיות שלנו במקרי המוות
של ארבע הנשים הצעירות האלה כוללות דנ"א מגבר אחד
שזהותו עדיין לא ידועה לנו.
בהתחשב בכך, אני לא יכולה מצפונית
להרשות לתיק הזה ללכת למשפט לפני שזהותו של הנדגם הזכר הזה
תיקבע, והאמת המלאה תיוודע.
בפעם הראשונה בהיסטוריה של החוק הפלילי במדינת טקסס,
שני בחורים צעירים שוחררו בערבות אישית
על ארבעה אישומים של רצח מדרגה ראשונה.
קבעתי שאני לא יכול להשאיר את הנאשמים האלה בכלא,
אז שחררתי אותם בערבות אישית,
ונתתי למדינה תאריך יעד להיות מוכנים למשפט.
אני עדיין בטוחה שרוברט ספרינגסטין ומייקל סקוט,
שניהם אחראים לרציחות בחנות היוגורט.
אני יכולה להבטיח לקהילה הזאת שאנחנו נמשיך לעבוד על התיק הזה
עד שנלך למשפט שוב.
הדבר הראשון שאמרתי לרוברט
היה שאני מצטער שלקח כל כך הרבה זמן ליום הזה להגיע.
הוא לא היה חופשי במשך יותר מעשר שנים.
ההבטחה שנתתי לו היא שהוא לעולם לא חוזר.
אנחנו ננצח בתיק הזה ולא אכפת לי איך.
משפט, ביטול, מה שזה לא יהיה.
איך ההרגשה להיות בחוץ?
זה נהדר ואני רוצה להודות לאלוהים, למשפחות שלי ולעורך הדין שלי
על ההזדמנות הזאת. תודה.
הידיעה שיתכן שהתאמה לעולם לא תימצא,
לא מפריעה לאימא הזאת.
התיק הזה הוא תיק חזק. לא היינו צריכים את הדנ"א מלכתחילה.
- אימא של ג'ניפר ושרה -
הם הולכים לשלם כל יום בחייהם.
ואם הייתי שם, הייתי בטח פשוט נשארת בכלא.
זה בטוח יותר עבורם, כי יש הרבה אנשים שכועסים על זה.
- יולי 2009, חודש לאחר השחרור בערבות -
התיק הזה מאוד פשוט.
הוא על חקירה רעה
בה החוקרים חצו את הגבול...
- הכנה למשפט החדש -
באמצעות שיטות שגורמות להודאות שווא.
הם סובלים ממשהו שנקרא הטיית אישור,
שזה אומר שהם מחפשים
כל סימן של אשמה, כי זה מה שהם כבר חושבים.
אז, זה קרלוס גרסייה, ואני חושב שמה שהוא עושה פה
זה אימון על הצהרת הפתיחה שלו
למשפט החוזר שהיה מגיע ב...
נראה לי שזה היה 2008 או 2009, הוא עשה את זה.
ניסו לגרום למייקל להיזכר בפרטים.
ומייקל פחד והוא לא הצליח לזכור.
ובכן, הוא יתחיל להגיד, "זה האקדח, לא?
"קדימה, תגיד לי."
מייקל יגיד, "כן, זה האקדח שאיתו ירינו בבנות".
פול ג'ונסון ידע, כשהוא צפה בהקלטות האלה...
הוא יושב באיזה חדר קרוב, צופה בזה מתרחש.
ופול ג'ונסון יודע ברגע ההוא שזה לא האקדח.
כי פול ג'ונסון בדק אותו.
ומנתח הבליסטיקה במשטרת אוסטין אמר,
"זה מאוד לא סביר שהאקדח הזה שיש לכם, הוא האקדח שהרג את הבנות האלה".
אני חושבת שלא הדגישו מספיק
במשפט הראשון את העובדה
שהאקדח לא התאים,
שלא היו שום ראיות פיזיות שקושרות את הבחורים האלה לפשע.
משטרת אוסטין ידעה שהאקדח לא התאים,
למרות שהם אמרו בחקירה של מייקל סקוט
שיש להם את האקדח המתאים.
בשבע עשרה השנים מאז שהפשע הזה בוצע,
אף לא אטום אחד של ראיות פיזיות
המחברות את הבנים האלה לזירת הפשע הזאת, נמצאו אי פעם.
שום דבר.
כמה זמן זה היה?
ארבעים ושמונה דקות. - בסדר.
כן, צריך לקצר את זה ב-20 דקות.
וואו.
לדעתי, ג'ונסון פישל.
לא רק שהוא פישל, הוא הסתיר דברים שלא הסתדרו.
אז, כל בדיקה מהעופרת,
מהכדורים שהיו בבנות, הם לא יכולים להגיד אם הם באמת באו
מהאקדח של מוריס, או שהם בוודאות לא.
מה שמוריס אמר היה,
"האקדח הזה, שנעצרתי אתו,
"הוא האקדח שפורסט לקח כדי להרוג את הבנות."
אבל תמיד ידענו שלמוריס הייתה גישה לאקדחים אחרים.
אז, למרות שלא יכולנו לקבל זיהוי חיובי,
זה עדיין לא היה מנקה את מוריס כי ידענו שהיו לו אקדחים אחרים.
האקדח הזה שהוא נעצר אתו,
הוא יכול להתאים רק אם מאמינים למוריס.
אני חושב שאני איש ישר.
אני אומר את האמת.
אני חושב שאני ישר בכל דבר שאני עושה,
ואני חושב שהחקירה שלי נעשתה בדרך הוגנת.
ובעיניי, ההרשעות אישרו את מה שתמיד חשבתי,
שלא רק שהם עשו את זה,
אלא שהוכחנו מעבר לכל צל של ספק שהם עשו את זה.
- היכל הצדק של מחוז טראוויס -
מייקל סקוט ורוברט ספרינגסטין...
- אוקטובר 2009, שימוע לפני משפט -
נכנסו לבית המשפט עשרות פעמים בעבר,
אבל זאת הייתה הפעם הראשונה שהם נכנסו כאנשים חופשיים.
שני הגברים יצאו מהכלא ביוני,
כשהשופט המחוזי מייק לינץ' שחרר אותם בערבות,
ואמר שהתביעה צריכה לספק את הסחורה עד היום.
בית המשפט, שקט בבקשה. כולם לקום.
בית המשפט ה-167 של מחוז טראוויס במשפט.
כבוד השופט מייק לינץ' מכהן. אתם רשאים לשבת.
אחר צהריים טובים. אנחנו נרשמים בפרוטוקול.
באוגוסט, בית המשפט הנפיק הוראה
לאור הטבע והנסיבות הייחודיים של התיק הזה
שקבעו את היום כתאריך בו הצדדים יכריזו בפני בית המשפט
בין אם הם מוכנים או לא להתחיל משפט מול חבר מושבעים.
כפי שידוע לבית המשפט,
המדינה עורכת בדיקות לזיהוי הזכר התורם...
- אפריין דה לה פואנטה, עוזר תובע מחוזי -
שחשפנו דרך בדיקות וואי-אס-אר-טי
מאחת מהדגימות הווגינאליות של אחת הקורבנות בתיק שלנו.
אז לכן, כבודו, בהתחשב בעובדה
שעדיין לא זיהינו את הזכר התורם,
המדינה לא רואה אופציה מעשית אחרת בשלב זה, כבודו,
חוץ מלהגיש בקשה לבית המשפט לביטול
עד המשך החקירה של העניין הזה לזהותו של הזכר התורם הזה.
עוד משהו מהמדינה? - לא, אדוני.
נראה שאין שום התנגדות, בית המשפט יאשר את הבקשה
לכל כתב אישום ולכל אחד מהדיירים.
כשהמדינה לא הייתה מוכנה בתאריך ההוא בגלל הקשיים האלה עם הראיות,
פחות או יותר הכרחתי אותם לבטל את התיק לפי שעה.
אני חושב שפשוט אכפנו את החוק ועשינו את מה שהוגן.
אפשר לראות איך כמעט כולם לא מרוצים...
סלחו לי.
...עם זה שלא הייתה קביעה סופית.
אבל אני מניח שהנאשמים
שמחים מאוד לצאת מהכלא ולא להיות תחת אישום יותר.
מר ספרינגסטין, אפשר לדבר איתך?
אין תגובה כרגע, בבקשה.
אין פה שום ניצחון.
השאלה הראשונית בתיק הזה עדיין לא נענתה.
מי ביצע את הפשעים האלה?
איפה האנשים האלה? ואנחנו צריכים למצוא אותם.
אבל יותר מכל, אני חושב שאנחנו צריכים לשמור את החמלה והדאגה שלנו
למשפחות של הילדות האלה.
אפשר ללכת לבית המשפט, אבל אי אפשר לקבל צדק.
כל מה שתקבל זה את החוק.
צדק בעינייך אולי שונה מצדק בעיניי...
- בוב איירס, אבא של איימי -
או בעיני כל אחד אחר ברחוב.
כן. - צדק יכול להיות נקמה.
אל תטעו...
זאת הייתה החלטה קשה
ואחת שהייתי מעדיפה לא לקבל.
אבל אני מאמינה שזו הפעולה הכי טובה אסטרטגית ומשפטית לנקוט בה...
- רון לארה, בלש -
בשביל בסופו של דבר לשפוט שוב גם את ספרינגסטין וגם את סקוט.
האם תוכלו אי פעם לערוך חיפוש רחב
של "קודיס" או מאגר מידע גדול של עברייני מין?
אין מאגר מידע של סוג הפרופיל הספציפי הזה.
זה רק פרופיל וואי ואין לזה מאגר מידע.
את יכולה לדבר על מה שזה אומר על מערכת המשפט?
כי או שנתתם לשני רוצחים לצאת מבית המשפט היום,
או שהאנשים הלא נכונים נכלאו.
איך אנשים אמורים להאמין במערכת המשפט
כשאף אחת מהתוצאות האלה לא טובות?
עשרים וארבעה אזרחים של מחוז טראוויס שמעו את התיק הזה
והרשיעו את שני הגברים האלה בעבר.
זאת פשוט תפנית חדשה.
אנחנו צריכים להמשיך לחפש את התורם של הדנ"א הזה.
אני לא... כמו שאמרתי, מאמינה, שיהיה הוגן לתת את זה לחבר מושבעים עכשיו.
פשוט לבקש מהם לנחש או לשער.
אז אנחנו נחכה.
מזל טוב. - תודה.
אבל עכשיו נראית בטוח בעצמך היום. נראית כאילו... נראית בטוח בעצמך.
אז, זה היום הראשון שלו כאדם חופשי.
בערך חופשי, מחוץ לכלא לפחות.
אתה נראה נהדר. אני חושבת שאתה נראה טוב.
אני חושבת שאתה נראה בריא...
למרות שהאישומים נגדך בוטלו עכשיו...
- נובמבר 2009, שבוע אחרי ביטול התיק -
אתה קרוב מאוד לזיכוי בעיניי הציבור.
לא זוכיתי.
האישומים נגדי רק בוטלו.
אז, עברתי...
מסוג של כלא אחד לאחר.
לעזאזל.
מכנסיים מזדיינים ב-100 דולר והחגורה הארורה לא עוברת בלולאות.
זה לא היה דבר מרגש שאני מניח שהרבה אנשים
יחשבו שזה יהיה,
כי אי אפשר שלא לחשוב על זה.
תמיד יש את השאלה הזאת, "האם אי פעם אזוכה?"
היי! נעים מאוד. - המפיק שלנו.
תרגישו בבית.
- צוות 48 שעות -
אני יכול להכין עוד קפה. יש לנו גטורייד ודיאט דוקטור פפר.
וכמובן, מים. - נחמד מאוד. אנחנו בסדר.
אני חושבת שאנחנו רק רוצים קצת בי-רול,
פשוט מה אתה עושה על בסיס יומי עכשיו?
זה המטבח שלי, כמו שאומרים.
יש לי טוסטר אובן קטן. יש לי מיקרוגל.
יש לי מחבת.
רוברט ספרינגסטין, עכשיו בן 35...
- ארבעים ושמונה שעות, חלק רביעי -
הוא אף פעם לא ציפה להעביר את עשר השנים האחרונות בכלא.
היו פה הרבה מהומות ושיגעון בשנים האחרונות,
והייתי רוצה להבהיר כמה מהעובדות על זה,
ושאנשים ידעו את האמת.
האם טביעות האצבע שלך נמצאו אי פעם איפשהו
בחנות היוגורט? - לא.
הדם שלך? - לא.
הדנ"א שלך? - לא.
שיערות? - לא.
אבל הוא מתקשה להסביר למה, אחרי שהכחיש במשך שעות שהיה מעורב,
שהוא לבסוף הודה בפני המשטרה.
איך זה קורה?
אני לא יודע.
יש לזה היבטים פסיכולוגיים שאני לא מבין.
אתה מתחרט על ההחלטה להודות?
במובן מסוים, כן, ובמובן מסוים, לא.
דיברתי עם כמה עורכי דין וכמה מומחים,
וכולם אמרו, "זה יכול לקרות לכל אחד".
ואנשים רק עכשיו ממש מתחילים
לגלות את האמת על הודאות השווא וההודאות בכפייה.
- נובמבר 2009, שלושה שבועות לאחר ביטול התיק -
טוב? כן. תהרגי אותו, בל.
שלום, מיס בל.
אמרתי לכם את המשפט, נכון?
שג'ון וויסר שאל אותי באיזה משפט משיר
הייתי משתמש בשביל לאפיין את סוף התיק שלי.
ואמרתי לו שזה טי.אס אליוט.
"ככה העולם יגמר ככה העולם יגמר
"לא בפיצוץ, אלא ביבבה."
כלומר, זה לא מספק.
זה רק נגמר כי למדע אין דעה.
ופה אנחנו יושבים.
והנה, בעזרת האל.
רוצה סיגר?
לא, אני בסדר, תודה.
בדיוק דיברתי עם השופט לינץ' הבוקר.
כלומר, התיק הזה נגמר, אבל זה אף פעם לא הולך להיגמר.
וזה אחד מהדברים שדיברנו עליהם.
הוא שאל עליך ואמרתי לו.
הוא חושב שהלך עליך.
אתה יודע, פשוט אמרתי, "אתה בווירג'יניה המערבית, ואמרתי לך
"שאתה אף פעם לא חוזר לטקסס."
התובע המחוזי חושב שאתה אשם. השוטרים בערך נעולים על זה.
אם הם יתפסו אותך נוהג, אתה לא תצא מאוסטין.
הם ימצאו סיבה לשים אותך בכלא.
זה מה שאני אומר.
גם אם האישומים בוטלו,
זה יהיה סיפור חדשות סנסציוני.
נאשם מחנות היוגורט. בל, למען האל.
בל, אני הולך לתקוע אותך...
לא! לא אכפת לי מה את חושבת.
- שחרור בערבות, שירות 24 שעות -
- 48 שעות -
אני ממש אוהב את טקסס. אני שונא לעזוב,
אבל זה הדבר הכי טוב לעשות כרגע, אז...
לא הבנתי שהסיפור עם השוטרים כל כך חמור.
ובכן, אנחנו לא יודעים את זה בוודאות,
אבל עושה רושם שזה די גרוע
ואנחנו פשוט לא רוצים שיהיו שום צרות, את יודעת?
אז עדיף ללכת על בטוח.
איסטבאונד אן-שתיים. יש פה חניון.
- שנה לאחר מכן -
אי-אם-אס 10-18, יש לי שוטר פצוע.
מה שהתחיל כבדיקת רישיונות שגרתית נגמר במוות בירייה
של אדם שהייתה לו היסטוריה עם משטרת אוסטין.
השוטר הצליח לירות כדור אחד
שפגע בחשוד.
אנחנו מגלים שהאיש שנהרג הוא מוריס פירס.
המשטרה אומרת שפירס התעלם מתמרור עצור
והתחיל לקפוץ מעל גדרות בשביל לברוח דרך השכונה הזאת.
כשווילסון סוף סוף תפס אותו...
השוטר ניסה להשתלט עליו ולעצור אותו.
הוא אמר שהוא הרגיש משהו רטוב.
הוא הבין שמוריס תפס
את הסכין מהחגורה שלו ושיסף לו את הגרון.
השוטר וילסון במצב יציב.
דקות לאחר מכן, שכנים קראו למשטרה
ואמרו שהתוקף מת בחצר במורד הרחוב.
מוריס פירס הוא שם שהרבה תושבים מאוסטין מכירים היטב
בהקשר של רציחות חנות היוגורט הידועות לשמצה.
בני משפחה של פירס אומרים
שהעבר הזה רדף אותו, שהוא לא סמך על המשטרה.
סמל בכיר מבלשי מחלק הרצח,
בבוקר שלאחר מכן, התקשר אליי ונכנסתי בו.
אמרתי, היית צריך לבוא לקחת אותי בלילה ההוא.
אני לא רוצה לשמוע שמוריס פירס מת. אני רוצה לראות את מוריס פירס מת.
מה שתמיד קיוויתי שיקרה,
זה שנשיג ראיות
שיביאו אותו למשפט על רצח ממדרגה ראשונה
והוא יקבל מאסר עולם.
אז כאשר
גיליתי שהוא נהרג,
זה ממש לא הפריע לי, ואולי זה נשמע קשוח, אבל זה נכון.
במהלך השנים, מוריס פירס המשיך לדבר עם השוטרים,
כלומר, הם חקרו אותו והוא תמיד דיבר איתם.
פירס תמיד פחד מהשוטרים.
הם המשיכו להטריד אותו, כי הוא תמיד היה החשוד העיקרי.
ג'ונסון היה הולך ומטריד אותו ומדבר אתו והוא תמיד היה מדבר.
- נובמבר 1998 7 שנים לאחר הרציחות -
אני חושב שאתה מבין
שאני, בתור האחראי על התיק הזה,
מתוסכל שיש לך מידע עליו,
ואני לא מצליח לקבל את המידע הזה ממך.
כל עוד אתה
מגלה את האמת המלאה על התיק הזה.
אבל השוטרים האחרים,
כשהם תשאלו אותי לראשונה,
בתחנת המשטרה,
הייתי בן 16 והם הפחידו לי את הצורה.
אמרו לי שהם "יודעים שעשיתי את זה".
כשלא היה לי שום קשר לזה.
לא הייתי בשום מקום...
בכלל לא הייתי שם. לא היה לי שום קשר לזה.
אבל אמרת...
שפורסט לקח את האקדח,
הוא חזר והוא אמר שהוא רצח את הבנות
עם האקדח הזה.
מתי אמרתי את זה?
עשרה ימים אחרי שזה קרה.
אחרי שהם... כשהם חקרו אותי?
אה-הא.
ואתה יודע, אני לא יודע. לא הייתי שם.
ואני... ואין לי את החקירה המלאה.
כן, יש לך מחמש בבוקר ואילך.
כן, אבל אני... - מה קרה לחלק העיקרי של החקירה?
מה קרה לחלק שבו
הם הפחידו לי את הצורה?
דחפו לי תמונות לפרצוף.
אמרו לי, "ככה הבנות נראות עכשיו" וכל זה.
מה קרה לכל זה?
לא נראה לי שהם צילמו את זה. - בגלל זה אני כל כך מפחד.
בסדר, טוב, לא זרקתי עליך כלום.
כשאתה שם פה בן 16 קטן
ואומר לו, אנחנו יודעים שהרגת את האנשים האלה,
כשלא היה לי שום קשר לזה.
זה מפחיד לך את הצורה.
אתה חושב שהיית זוכר אם הרגת את הבנות האלה?
כן, הייתי זוכר.
ובכן, אני מקווה שכן.
אם הייתי הורג את הבנות האלה, לא הייתי מדבר איתך פה.
אמרת,
"אני לא זוכר".
ואז בזמן שהקלדתי, התחלת לבכות.
זה לא מישהו שלא זוכר.
אתה זוכר.
זה שאתה בוכה, לא אומר שאתה מסתיר משהו.
מה זה אומר?
שאתה מפחיד לי את הצורה. לזה התכוונתי.
פירס מת בגלל הפוסט טראומה שלו.
אין לי ספק בכך.
אם מוריס פירס לא היה מחליט לקחת אקדח לקניון
ב-15 בדצמבר, 1991, הוא עדיין היה בחיים
ואף אחד מאיתנו לא היה פה עכשיו לדבר על זה.
אני מנסה לא לשמור הרבה דברים של שוטרים בבית.
אני מוריד נעליים בכניסה, פשוט מנסה להשאיר את זה כמה שאפשר.
אבל אז אני בא הביתה ועובד מהבית כמה שעות ביום.
- הבלש דן ג'קסון, תיקים בלתי פתורים -
אז אני מניח שזה קצת חסר טעם באיזשהו מקום.
- משטרת אוסטין -
כשהייתי במחלק הרצח, פתרתי 100 אחוז מהתיקים שלי.
לא השארתי תיקים פתוחים כשעזבתי.
אולי עשיתי לעצמי נאחס,
"אה, אתה חושב שאתה טוב? ובכן, הנה חנות היוגורט".
או. ג'יי. סימפסון היה צריך המון דם בשביל הדנ"א בזמנו.
אז דנ"א הפך לשם דבר,
במשפט של סימפסון.
ועכשיו אנחנו מדברים על פיקוגרמים,
שזה אלפית של ננוגרם.
אי אפשר בכלל לראות בעין בלתי מזוינת.
וזה נראה כאילו בכל פעם שאתה מדבר עם המעבדות האלה,
הם מצליחים לעשות יותר עם פחות.
- מחלק התיקים הבלתי פתורים של משטרת אוסטין -
תיזהרו מאוד.
בבקשה.
וזה פחות או יותר איך שזה היה?
אז זה שוחזר מהתמונות ומהווידאו של זירת הפשע.
כמובן, זה החלק הקדמי בו כל הלקוחות ישבו,
והחלק האחורי שבו התחילה השריפה, ושם היו הבנות.
- איי קאנט בליב איטס יוגורט! -
זה הדבר הראשון שאנחנו רואים כי יש לנו פה את כל הבנות
עם ביוגרפיה על כל אחת מהן.
וזה...
זה הדבר הראשון שרואים כל בוקר.
אז, זאת תזכורת שלבנות האלה יש היסטוריה,
משפחות, יש להן פנים והיו להן חיים.
וזה לא רק תיק.
זה הרבה יותר מזה.
יש לנו פה כמה דברים מקוריים מחנות היוגורט.
שתי הארוניות האלה מלאות בחומרים מקוריים.
ואז יש עוד כמה ארוניות במקום אחר.
אז, שוב, הגודל של התיק הזה,
זה רק חלק מכמה מהעותקים.
הנה זה. אז עדיין יש לנו את כל הקלטות המקוריות.
אלה חקירות, מצלמת רכב,
זאת קלטת הווידאו המקורית,
ואני מניח שאם היינו רוצים לצפות בהן, נצטרך למצוא מכשיר וידאו איפשהו.
- עותק של עותק של דיבוב ראשי, רוב ספרינגסטין -
- מייקל ג'יימס סקוט אחרי מעצר -
יש לנו דנ"א לא מזוהה...
- חנות יוגורט -
- תיק בלתי פתור -
ואני חייב לפענח של מי הוא. זאת מטרה מספר אחת.
זה יכול להיות זיהום, או שזה יכול להיות מישהו אחר שהיה מעורב.
מה הסבירות שזה זיהום?
יש לנו את הפרופיל המקורי מ-2008 שהלך למעבדה אחת.
ואז החל מ-2017 ו-2019,
אנחנו מוצאים את הפרופיל הזה במקומות אחרים.
מעבדה לגמרי שונה.
ופיסות ראיות לגמרי שונות ולא קשורות.
אז איך יכול להיות לך זיהום
כשיש לך אזורים שונים של זירת הפשע,
אנשים שונים עם דרגות שונות של משמר,
והפריטים האלה הולכים למעבדות שונות בזמנים שונים?
זה יהיה כמו לזכות בלוטו שוב ושוב,
כאילו, הסיכויים שדגימות שאיכשהו לא קשורות
ומנוהלות על ידי אנשים שונים במעבדות שונות, בזמנים שונים,
איכשהו זוהמו על ידי אותו פרופיל זכרי?
זה לא קיים.
אז, אני מניח שמדינת טקסס
עומדת להגיד עכשיו שבעצם היו שם חמישה בחורים במקום ארבעה.
זה לא זיהום על ידי צוות המעבדה או מישהו בזירה,
אבל להגיד שזה האיש החמישי שלנו,
או שזה מראה שהארבעה בכלל לא היו שם,
זה מישהו אחר,
עד שנפענח למי הפרופיל הזה שייך,
זאת רק השערה.
באמת שלא הבנתי את זה.
כי כולם אומרים זיהום.
המשפחה אמרה לי שהם מאמינים שהדגימות זוהמו.
גם שוטר לשעבר אמר לי את זה.
אז פשוט הנחתי...
כי אלה אנשים שעבדו על התיק הזה.
כן.
המוח שלי קצת מתפוצץ, למען האמת,
כי אין אף אחד אחר באף הודאה.
אז זה אומר ש...
זה מבטל את ההודאה.
זה לא הגיוני עם ההודאה...
בעיניי.
אתה יודע?
כן.
- אני...
לא מתערב בזה עד שאפענח מי האיש הזה.
זה יכול לחזור למישהו שבכלל לא קשור לתיק הזה,
שהדנ"א שלו הועבר מסיבה נורמלית לחלוטין, כן?
על ידי חבר או משהו.
או שזה יכול להיות מבוי סתום. אנחנו עדיין לא יודעים.
אנחנו לא יכולים לחשוב על דנ"א כהוכחה של אשמה או חפות מפשע.
- ד"ר ברוס באדוול מומחה לדנ"א -
דנ"א זה משהו שאומר, "יש לי דגימה
"ואני אולי יכול להגיד לך מי המקור של הדגימה הזאת
"או מי לא תרם את הדגימה הזאת."
אבל איך היא הגיעה לשם, מתי היא הגיעה לשם,
זה תלוי בחקירה המלאה, וכל שאר המרכיבים שלה.
כל פעם שעורכים בדיקת דנ"א,
צריך לקחת חלק מהדגימה ולהשתמש בה.
ברגע שמשתמשים בה, היא כבר לא שם.
אז כשיש לך דגימת דנ"א קטנה מאוד,
עלול להיות לך רק סיכוי אחד כי אולי תצטרך להשתמש בכולה.
ואז אין שום דרך חזרה אחרי זה.
פה הם מצאו פרופיל וואי מג'ניפר הרביסון.
בהרבה דרכים, אתה מותח את הגבול פה
לטכנולוגיה חדשנית, אם לא הטכנולוגיה החדשנית ביותר.
אז אנחנו לא יודעים אם זה
יניב את התשובות שאנחנו רוצים, שזה משהו,
או שזה יהיה בזבוז,
כי אף אחד לא עשה עבודה כזאת קודם.
זה המאמץ האחרון כי אין שום דבר אחר בתיק שאנחנו יכולים להשתמש בו
בשביל לנסות לפתור את הרצח.
בסדר, אז אנחנו הולכים להתקשר, סבלנות,
כי אני מצטערת, אנחנו יכולים אולי לפתור פשעים,
אבל אנחנו לא יכולים לפתור טכנולוגיה, רק אומרת.
בסדר, אז זה הצוות שלי, פה מאחורה. סיפרתי לך עליהם.
- שילה וויסוצקי, חוקרת פרטית -
והם כולם כל כך מתרגשים...
- פול ג'ונסון, בלש לשעבר -
לפגוש אותך, כי השווצתי בך.
אוקיי, יש לנו הרבה שאלות,
אבל אני חושבת שאנחנו רוצים להתחיל
בשאלה, מה היית עושה אחרת, אם היית יודע את מה שאתה יודע היום?
הייתי ממשיך לחקור
את אנשי הנחל,
מאק והאנשים שבילו בנחל שם עם מאק.
לא בשביל להסתכל עליהם כחשודים, אלא רק בשביל לקבל כל מידע נוסף,
כי היו המון טיפים על מוריס.
מתחת לגשר איפה שהאנשים האלה בילו,
שם מוריס אמר לפולנקו שהם שמרו את האקדח המשותף.
האקדח המשותף הזה הוא מה שאנחנו חושדים שהיה ה-380.
פולנקו: מוריס, אתה יכול לקחת אותנו למקום שבו האיש הזה החביא את האקדח הזה?
מוריס: אתה יודע איפה זה נחל שול, נכון?
ליד הנחל שם למטה, מאחורה...
שם פורסט אמר שהוא שמר אותו.
שם פורסט אמר שמייס שמר אותו?
אף פעם לא ידעתי שכל זה נאמר. זה מטורף. כן.
- מאק לודין, "איש נחל" לשעבר -
אני בכלל לא יודע איך להגיב לזה.
אבל, כאילו, אמרנו שהאיש,
מייס, שגר בדירות נורת' קורס עם אימא שלו,
הוא בטח מדבר עליי.
כן, הייתי בדירה הזאת, אבל בצד השני.
זאת בדיוק?
אני לא יודע על אף אחד אחר שגר בדירות נורת' קרוס
עם אימא שלהם, שהיה אני,
"גלוח ראש", מה שזה לא יהיה.
לא שיערתי שאחזור לפה שוב. זה...
כן, אני מרגיש כאילו הילדות שלי באה לרדוף אותי.
אני מרגיש כאילו זה היה המקום.
כן, חנות היוגורט היא מה, הליכה של שתי דקות לשם?
- קווין פרלין, "איש נחל" לשעבר -
מה זה, 180 מטר בערך? כאילו, ממש קרוב.
הקניון ממש בצד השני של הדירות האלה, פחות או יותר.
אבל אני מרגיש כאילו הייתה שחיקה רבה.
נראה לי שזה היה...
אני חושב שהיינו פה למטה בשביל להתחבא ולשתות בירה.
כן. - זהו זה.
בהצהרה, נאמר שהיו לכם אקדחים פה.
זה קשקוש מוחלט. - נשאלתי על זה.
זה כל כך מגוחך. - שאלו אותי על זה.
הם גם ביקשו ממני דגימת דנ"א עכשווית,
כי אני חושב שהם אמרו שהם איבדו את המקורית, אז...
קודם כל, לא היה לנו כסף, כן?
אז, אם היה לנו את הכסף לרכוש את האקדח המדובר,
לא היינו משאירים אותו בנחל.
אז, הרעיון שהיה איזה אקדח קהילתי משותף הוא מופרך לחלוטין.
אני חושב שהייתה לנו הרבה תעוזה,
ורצינו להיות קשוחים ומגניבים, אבל לא היינו.
לא היינו רעים. אף פעם לא פגענו באף אחד.
ו... כן.
מניסיוני, אנשים לא רוצים לשמוע
שיש אנשים רעים מטבעם בעולם,
ושרובנו המוחלט
לא טובים ולא רעים, אבל אנחנו הולכים בכיוון מסוים,
שעשוי להסביר חלקית את מה שקרה שם, כן?
מישהו היה רע, ומישהו זרם.
אני חושב שהחלק שאני מתקשה אתו
זה איך האיש הזה שזרם, אף פעם לא התוודה, כן?
איך הוא אף פעם לא התוודה?
כי כן, מישהו היה רע,
אבל אני נוטה להאמין שאנשים ילכו בכיוון כלשהו.
אני אף פעם לא רוצה להיות אחד מהאנשים האלה.
כולם, אני חושבת שמעגל יפה מסביב.
כולם להחזיק ידיים, בבקשה.
אנחנו מודים לך, האיש שם למעלה.
- לורה גונזלס, מפקחת, חטיבת בורנט -
אנחנו מודים לך על שהבאת אותנו לפה.
אנחנו מבקשים שתשמור על כולם פה בריאים
ושהיום נמצא קצת שלווה וסגירת מעגל.
בשם ישו, אמן. - אמן.
בוא נמשוך את זה כי אני רואה את הקפסולה שם,
תראה, תסתכל.
אה, כן. - אז, היא שם.
אז, בוא נזיז את זה. זהירות.
נחזיר את זה לאיפה שזה היה.
זה היה בטון או שזאת הייתה קופסה? - אני לא זוכרת.
אני זוכרת שהן עשו את זה.
יש שם משהו. אני לא יודע מה זה.
אני לא יודע אם זה זה או לא.
את לא זוכרת? - אני לא זוכרת.
השנה ההיא מעורפלת לגמרי. - כן.
כן.
אני לא יודע.
עם כל השורשים פה, אני לא חושב שהיא תהיה פה.
גם אני לא. אולי היא שם.
אני תוהה אם היא פה מתחת. - זה לא הגיוני...
כן, היא חושבת שזה היה בצד החצר.
ואפילו ההורים לא מאוד בטוחים,
אז את חושבת שאת יודעת? את יכולה לעזור לי?
"חברות הכי טובות לנצח", כן.
- איימי איירס, ה-21 בפברואר, 1992, ספונסר ספר המחזור של מר סאן -
הנה.
הנה. לעזאזל! - זהירות.
אוי. איזה בלגן. - עיתון.
משהו בשקית פלסטיק פה.
תביא את הפח הזה לפה ואנחנו...
הסרטים? זה מהעץ.
אה, וואו. - זה מה שזה.
הסרטים מהעץ כשהן שתלו אותו.
אני רואה כמה שמות שם.
כן, הן קשרו אותם כשהם שתלו אותו.
לא נשכח. - נכון.
זאת הייתה הקופסה.
אני חושבת שזה נחמד שהם ידעו שהם לא היו לבד בכל זה,
אפילו אם הם הרגישו שהם היו.
- קייט איירס, הבת של שון ואנג'י -
כי ברור שהרבה אנשים ממש אהבו אותה
וחשבו עליה הרבה.
זאת היא.
כי פעם אחת כשהיינו ביסודי,
אני לא יודעת אם היא אי פעם...
אם זה יתייבש, נוכל לראות יותר.
אני זוכרת שלא ידעתי חלקים מזה,
אבל אני מרגישה כאילו תמיד ידעתי על זה.
בבית של הסבים שלי, יש להם כרית והיא עליה.
ותמיד תהיתי מי היא.
ואז יש להם מסדרון שלם,
וכל המסדרון מלא בכל מני דברים שונים שהיא עליהם.
אני לא יודעת, רואים איך זה משפיע עליהם.
אבא לא ממש מדבר על זה הרבה.
זאת בדרך כלל אימא שצועקת על אנשים על זה, אבל...
לא יודעת, אני תוהה איך הם היו,
איך הוא היה, אם זה לא היה קורה.
- לא נשכח -
ובכן, עוד פרק נסגר.
יש כל כך הרבה דרכים בהן האובדן של אחותי, 30 שנה לאחר מכן,
מופיע בחיי הבוגרים.
קוראים לי סונורה ואני מטפלת.
- סונורה תומס, אחותה של אלייזה -
יש לי מרפאה פרטית במסצ'וסטס.
משהו שתמיד משך אותי לסוג הזה של עבודה
הוא שהעברתי כל כך הרבה מחיי בניסיון להחלים.
בהתחלה כשמאבדים את הילד שלך,
אני רוצה להסתכל קצת
על איך החוויה הראשונית הזאת הייתה עבורכם.
אני חושבת שיש יתרונות לספר את הסיפור
בסביבות שונות, בדרכים שונות.
רציתי לתת לכם הזדמנות לכתוב מכתב לבת שלכם.
זה יכול להיות מה שקורה בחיים שלכם כרגע.
אבל אני חושבת שהטראומה אף פעם לא מאבדת את העוצמה שלה.
כמו כשאת שואלת אותי, אם אני יכולה לזכור את חנות היוגורט,
אני יכולה להרגיש את הגוף שלי משתנה
כשיש לי את הזיכרון הזה.
אז... אני לא... זה עלול לא להשתנות אף פעם.
זה 31 שנה ואנחנו עדיין מדברים על הדברים האלה,
ואני מנסה שלא.
בכנות, כנראה שלא הייתי
אם לא הייתי מדברת איתך. - כן.
אבל הייתי צריכה את החיבור הזה אלייך.
אתמול, דיברנו על זה
שכשעוברים את החוויה הזאת, מתחילים לדעת
דברים שאנשים אחרים לא יודעים.
ולא נראה לי שזה עובד ככה אצל כולם.
לא.
כי כמה אנשים
שאני מכירה במשפחה שלי נעשו יותר ציניים.
אני לא יכולה ממש למצוא את המילים,
וניסיתי למצוא את המילים בעצמי, גם,
כאילו, למה החוויות הטרגיות האלה פתחו אותי לאהוב אנשים יותר.
כי זה יכול לעשות את ההפך.
דרך אגב, שני הדברים קורים.
כן, ספרי לי על זה.
שני הדברים האלה קורים. - כן.
את כן הופכת לארסית וצינית על דברים,
אבל את גם מרגישה כאילו שאת בצד השני.
את מתקרבת לאהבה.
זה מדהים, הכלים שאפשר להשתמש בהם לרפא את עצמנו, ואנחנו בקושי משתמשים בהם.
אנחנו מתקרבים כל כך לכאב שנוח יותר להיות שם
מאשר ללכת לעבר האור, למקום בו החופש נמצא.
- ג'יימס תומס, אבא של אלייזה וסונורה -
כן, אני שומעת את זה הרבה בקבוצות הטראומה שאני עובדת איתן.
"אני לא אוהב את זה,
"אבל אני חושש שאני לא יודע מה עוד יש,
"וזה משהו שאני מכיר. אני יודע איך לעשות את זה.
"אני יודע איך להחזיק את הכאב הזה. איך לחיות עם הכאב הזה."
יש משהו שאני אומרת, שכשאני אמות,
אני מקווה שאהיה אמיצה ואוכל לקפוץ אל תוך זה.
אני רוצה את החופש ליפול אל תוך הדבר הבא הזה, מה שהוא לא יהיה.
כן, לשחרר את הפחד. - לשחרר את הפחד.
אני חושב שאחד הדברים הקשים, ואני מבין את זה 30 שנים לאחר מכן,
הוא להבין איך לחיות את החיים שלך
ולחיות את החיים שאתה רוצה לחיות אחרי כל זה.
לא שלא צריך להיות לך אכפת,
לא שאתה לא צריך, מה שזה לא יהיה, אבל אתה חייב
להבין מה אתה אוהב לעשות ומה אתה רוצה לעשות.
כן.
וזה ממש קשה.
אבל אני חושב שזה מאוד חשוב. כאילו, חזרתי ללימודים
אחרי עשר שנים.
נכנסתי להנדסה, שאני אוהב.
ואני חושב שהחלק הקשה עם רצח, זה שאתה נקשר לכל החקירה.
כן.
והאם זה טוב? האם זה רע? האם מישהו פישל? בלה בלה בלה.
ועד שלא נכנסתי
לקבוצת תמיכה לאבל, לא שחררתי את עצמי באמת.
והוזמנתי כי אבא שלי מת באותה שנה.
וזה, כאילו, זה היה די טריוויאלי.
לא נעים להגיד. הוא היה בן 85. הוא היה חולה הרבה זמן.
העברתי את כל הזמן בדיבורים על אלייזה.
וזה היה מאוד משחרר, ממש להתמקד באבל.
ואני חושב שמכחישים את זה בענייני הרצח.
כן. - שזה הכול הכרחי.
אבל זה לא הכרחי שאנחנו נעשה את זה. - זה לא הכרחי שאני אעשה את זה.
כן. - נכון.
אני מסכימה עם זה כל כך
כי חשבנו שאנחנו עושים את הדבר הנכון,
לצאת עם זה לציבור,
כי היינו צריכים לשמור על זה פומבי
כדי שעדיין נקבל את תמיכת הקהילה והם יוכלו לאהוב אותנו
ולעזור לנו למצוא את האנשים האלה.
כל פעם שמשהו קרה, היו מצלמות.
וככל שעובר הזמן, זה גובה ממך מחיר.
עברו 31 שנים.
לא הייתי עושה את זה אותו הדבר.
הייתי נסוגה
מתרחקת קצת, ומעבירה קצת זמן בשקט עם אלוהים.
אבל מה שאנחנו צריכים להיזהר אתו,
כי שלנו היה כל כך פומבי,
לרוב האנשים אין את התמיכה של הקהילה.
האחים שלהם נרצחים ואף אחד לא מדבר איתם על זה.
לא משתמשים בשם שלו יותר.
צריך את האהבה הזאת. צריך לקבל תמיכה כשסובלים.
זאת הייתה חרב הפיפיות של הציבור.
קיבלנו הרבה תשומת לב בשלב מוקדם כי אלה היו חדשות חמות.
ארבע בנות לבנות נרצחו.
והתיק, ובכן, אנחנו לא יודעים כלום על התיק.
מה אנחנו יודעים על התיק? מה שהם אומרים לנו, אנחנו מאמינים להם.
כי זה...
כן, הייתי לוקחת צעד אחורה קצת יותר,
אבל הרגשתי כזאת מחויבות לסחוב את הדבר הזה.
סליחה על ההפרעה, אבל אנחנו צריכים לצלם רק את שתיכן.
בסדר.
שתי אלה? - רק שתיים.
בעצם, לא, שתיכן. - היא צריכה צילום רחב רק של שתינו.
תודה שעשית את זה, זה היה ממש נהדר.
הוא לא היה חמוד? הוא כזה טוב.
ידעתי שעדיף שאני אעשה את זה.
כן, וכשהוא רוצה לחלוק מה החוויה שלו...
והוא עשה את זה. - אבל הוא מפחד, כן.
שמחתי. זה גרם לי להרגיש טוב. - כן, אני יודעת. אני כל כך שמחה. כן.
אני פשוט...
פשוט שימי את כל זה בצד לזמן מה.
אלה היו ימים קשים רק לעבור את כל זה שוב.
אבל אני אוהבת אותך ואני מעריכה את ההזדמנות לעשות את זה.
נתת לי מתנה ענקית.
זה שדיברת איתי בימים האחרונים, אני לא יכולה להודות לך מספיק.
למדתי ממך כל כך הרבה.
אני מקווה שכל זה יעזור למישהו. - זה עוזר לי.
את האדם היחיד שאכפת לי ממנו. - כן, זה. עוזר לי מאוד.
אני אסירת תודה כל כך שאת חולקת את החוויה שלך איתי.
אין לי אימא לדבר איתה, אבל אני יכולה לדבר איתך.
ובכן, זקנה משוגעת אחת לשנייה.
זה צריך להתערבב ממש טוב. - נכון? כן, בדיוק.
זה צריך להיות אותו אדם.
כן.
בסדר. סיימתם עם זה? - צילמתם מזווית רחבה?
בסדר, אנחנו פה.
פשוט קשה לראות את זה.
התמונות על הקיר, אלה רק חלק מהתיקים שפתרנו במהלך השנים.
כמה ישנים היו חלק מהתיקים? ישנים מאוד?
כן, רובם משנות ה-80 וה-90.
אני בטוח ששמעתם את אותו נאום בערך
מכל בלש במשך 30 השנים האחרונות ש"אנחנו עובדים קשה", אתם יודעים,
"אנחנו עובדים על זה" ואני רק האיש הכי חדש,
אבל אני רוצה שתדעו שאני עושה כל מה שאני יכול עם זה.
הדנ"א הוא המוקד של מה שאנחנו עושים עם זה.
אנחנו ממשיכים להעריך מחדש כל פיסת ראיה
כי יכול להיות שמשהו
שלא יכולנו לבדוק לפני כמה שנים
בגלל מה שהוא עשוי ממנו, או מצבו, מה שזה לא יהיה,
יכול להיות משהו שאנחנו יכולים לעשות עכשיו.
יש לנו כמות סופית.
זאת ההחלטה שלי כבלש ראשי, אבל אני לא מחליט אותה לבד.
אני מביא אנשים הרבה יותר חכמים ממני בכל הנוגע לדנ"א.
חלק מהמומחים ברחבי הארץ שמספקים עצות
כדי לוודא שכשאנחנו מתקדמים
ומנסים לבדוק משהו או מנסים
להשתמש בקצת דנ"א, שיש לנו את הסיכויים הכי טובים.
ואם אין לנו סיכויים טובים, אז אנחנו פשוט נחכה קצת.
אם אתם רוצים לשאול אותי משהו,
כמובן, אשמח לענות כמיטב יכולתי.
זה נחמד לקבל קצת...
מידע.
אמרנו את זה במהלך השנים
שזה תמיד היה נחמד לקבל מבט רענן על זה.
אנחנו יכולים לתקשר כבני משפחה וכמשטרה
ובתקווה לפתור את זה בסופו של יום.
אני מלא תקווה.
אני בטוח שהטכנולוגיה מתקדמת בקצב
שיביא אותנו לנקודה בה נוכל לקחת דגימה למעבדה,
פריטים שלא היה אפשר לדגום בעבר,
עם ציפייה מציאותית לפתח פרופיל מוקדם ממאוחר.
אנחנו הולכים לפתור את התיק הזה יום אחד. אני רוצה שהציבור ידע את זה.
- מטה המשטרה -
יהיה לך כאב משלך בדרך שלך ובזמן שלך.
את לא צריכה לסבול מזה.
בשלב מסוים, הפרויקט מסתיים
ובתקווה הסרט גמור ומשחררים.
זה היה משהו קצת אחר כי לא סיימתי.
זה היה ממש מורכב.
לא יכולתי לראות את כל הזוויות, את כל הסיפורים,
של כל האנשים.
אז, ההרגשה הבסיסית הייתה של כישלון.
וההרגשה הגדולה יותר הייתה שפשוט אכזבתי אנשים.
הרגשתי כאילו אכזבתי אנשים,
שנתנו בי הרבה אמון.
אבל ידעתי ששווה לשמר את זה.
ואני שמחה שהצילומים האלה מוצאים בית
שמרגיש כמו דרך
לכבד את האנשים שנתנו לי לצלם אותם.
ככול שהשנים חולפות,
זה עדיין מחכה להיפתר.
פעם התחבאתי בכל שישה בדצמבר.
אי אפשר היה למצוא אותי. הייתי לוקח חופש מהעבודה,
גם כשעדיין הייתי במשטרה וגם כשהייתי במטרו.
בשישה בדצמבר, אי אפשר היה למצוא אותי.
והייתי לבד בפינה בעצמי.
זאת הגרסה שלי, אני מניח, של יום ידוע לשמצה.
כן, וזה בטח יהיה ככה כל עוד זה עדיין לא פתור.
לפעמים, אני חושבת שיש לי זיכרון, אבל זאת תמונה,
וזאת תמונה שראיתי הרבה פעמים,
ואני יוצרת סיפור סביבה.
לדעתי זה לא משנה אם הזיכרון מדויק או לא,
כי זה הזיכרון שלך.
אז, את שואלת איך אנחנו מתמודדים עם זיכרונות טראומתיים
ומשנים אותם או מחלימים מהם, נכון?
אז, כן, יש אסכולת חשיבה גדולה שאומרת,
"אנחנו פשוט מספרים את הסיפור שוב ושוב".
אבל אני חושבת שעוד כמה דברים צריכים לקרות כשמספרים את הסיפור הזה שוב ושוב.
אני חושבת שאנחנו צריכים לקבל הרבה תמיכה בזה.
ולקבל את החמלה של אנשים אחרים סביבנו,
כשהם עדים לסיפור שלנו.
יש יתרון של ממש גם למספר וגם לקהל,
לספר את הסיפור הזה, ולשמוע את הסיפור הזה.
אני חושבת שזה יכול לשנות את הדרך שזיכרון חי בתוכך.
תראו, הנה אלייזה!
תרגום כתוביות: נועה דורבן