Eu şi Rob ne-am scris scrisori când a fost în închisoarea districtului Travis.
Avea mult timp liber, aşa că ne scria scrisori lungi.
CINEASTĂ DIN AUSTIN
Asta e prima scrisoare pe care ne-a trimis-o.
„Dragă Claire,
când eşti în închisoare, timpul e ciudat.
Uneori, o secundă durează o zi întreagă, alteori o zi trece într-o secundă.
Când eşti într-o celulă 23 de ore pe zi, timpul se întinde la infinit.
Citesc mult.
Am citit toată seria Dune.
Probabil e una dintre cele mai bune serii SF scrise vreodată,
şi o consider un clasic.
Nu prea îmi plac puzzle-urile.”
Cred că i-am trimis nişte cărţi cu jocuri logice sau ceva.
„Dar ascult radioul public, deşi prefer ştirile BBC.
Am folosit această situaţie ca să devin o persoană mai bună
în ultimii nouă ani şi jumătate.
Tu nu poţi vedea asta, pentru că mă cunoşti
doar de o săptămână, dar întreabă-i pe mama mea sau pe tata.
Poate chiar îi aveţi pe filmare vorbind deja despre asta.
N-am idee ce aţi obţinut până acum.
Am evoluat în atâtea feluri, încât e imposibil de explicat.
Scrie-mi curând. Cu cele mai bune gânduri, Rob.”
A fost prima lui scrisoare, şi ne-am mai scris de câteva ori
până când a fost eliberat pe cauţiune. Da.
NU VOM UITA
CRIMELE DE LA MAGAZINUL CU IAURTURI
Să aud că sentinţa mea a fost anulată a fost uriaş.
Omule, eram în picioare
la uşa celulei când... pentru că vine ofiţerul la tine,
decizia nu vine cu poşta normală.
Poşta juridică e diferită.
Ţi-o aduc personal, şi eu zic: „Hei, ce-i asta?
E de la Curtea de Apel Penală.” Am deschis-o şi am fost uimit.
Încălcarea celui de-al Şaselea Amendament a dus la anularea condamnării,
mai exact a dreptului la confruntare directă.
În procesul lui Springsteen,
au luat declaraţia mea scrisă şi au pus
un ofiţer să citească fragmente din ea în instanţă.
În procesul meu, au luat fragmente din interogatoriul lui video.
Constituţia spune: „Ai dreptul absolut de a-ţi confrunta acuzatorul.”
Eu am refuzat să depun mărturie în procesul lui.
El a refuzat să depună mărturie în procesul meu.
Aşa că unde, în toată povestea asta, ni s-a permis
să ne confruntăm cu „acuzatorii” noştri?
JUDECĂTORUL DIN PROCESUL LUI ROB ŞI MIKE
Asta era un fel de zonă gri a legii.
Şi cât timp cazul era în apel,
Curtea Supremă a Statelor Unite a emis o decizie
care a schimbat complet legea şi a făcut-o mult mai clară,
ceea ce a dus la anularea acestui caz.
Noi evoluţii azi
în una dintre cele mai cunoscute crime din Austin.
Curtea de Apel din Texas a decis
că Michael Scott a avut un proces nedrept pentru crimă
în districtul Travis.
Se spune că mărturisirea lui a fost prezentată incorect juraţilor
şi că nu a avut ocazia să-l confrunte pe Springsteen,
unul dintre acuzatori.
Condamnările lui Scott şi Springsteen au fost anulate.
Curtea a decis că drepturile celor doi au fost încălcate.
De fiecare dată când aud acele cuvinte...
MAMA ELIZEI
...că drepturile lor au fost încălcate, eu nu...
Fetele noastre au fost ucise.
Cea mai înaltă instanţă din Texas a decis cu un vot de cinci la patru.
INVESTIGATOR PRINCIPAL 1997-2002
Patru dintre judecători au spus:
„Nu, nu a contat”, dar e suficientă o majoritate.
Cinci au spus că a contat, aşa că urmează un nou proces.
Claire Huie: Cât timp ai fost în închisoare până în acel moment?
Şase ani şi jumătate, şapte.
E o estimare aproximativă.
Un lucru pe care oamenii nu-l înţeleg e succesiunea evenimentelor.
Crima a avut loc în '91.
AVOCATUL LUI MICHAEL SCOTT
În '99, Michael Scott mărturiseşte, Springsteen mărturiseşte.
Springsteen îşi pierde procesul, Scott îşi pierde procesul.
Unul primeşte moartea, unul, pe viaţă.
Şapte ani mai târziu, ambele cazuri sunt anulate şi se rejudecă.
Aşa că procurorul a decis
că, din moment ce mărturisirile indică faptul că fetele,
sau cel puţin una dintre ele, a fost violată,
ar putea exista probe ADN care să fie folosite într-un nou proces.
Ai avut orgasm?
Nu ştiu dacă am ejaculat sau nu.
La primul proces, se făcuse deja analiza criminalistică
şi nu exista ADN străin pe acele probe.
Asta pentru că, la vremea respectivă, era nevoie de cantităţi mari de lichid.
Dar acum, au testat cu un fel de tehnologie nouă,
numită Y-STR,
care poate detecta cantităţi mult mai mici de ADN.
Statul aflase despre acest nou test Y-STR.
APĂRAREA LUI SCOTT ŞI SPRINGSTEEN
S-au gândit: „Asta poate fi cheia,
pentru că nu avem voie să folosim mărturisirile unuia împotriva celuilalt.
O să dovedim ştiinţific că el a făcut-o.”
Există un cromozom X şi un cromozom Y.
Dacă eşti XX, eşti femeie. Dacă eşti XY, eşti bărbat.
Y-STR-ul ignoră ADN-ul feminin.
Am primit un telefon de la biroul judecătorului.
„Puteţi veni să ne întâlnim chiar acum?”
Când am ajuns acolo,
procurorii au spus: „Am găsit un profil complet Y-STR în Amy Ayers.”
AMY AYERS 13 ANI
„Şi nu se potriveşte cu niciunul dintre inculpaţii voştri.
Nici cu ai voştri doi, nici cu ceilalţi doi.”
Cel mai important lucru pe care ADN-ul îl spune e că e altcineva.
AVOCATUL LUI ROBERT SPRINGSTEEN
Nu e niciunul dintre aceşti patru băieţi.
Aşa că, presupun că statul Texas va spune acum
că, de fapt, au fost cinci băieţi acolo, nu patru.
Chiar dacă asta contrazice teoriile
pe care le-au folosit la primul proces.
Ei credeau că vor obţine un rezultat Y-STR
şi că vor bate cu pumnul în masă.
În schimb, au obţinut adevărul şi nu-i pot face faţă.
Statul Texas vine cu teoria
că trebuie să fie contaminare.
Ceva trebuie să se fi întâmplat cu acea probă.
Poate fi contaminare, sau poate fi o altă persoană implicată.
PROCUROR DISTRICTUL TRAVIS
Deci procedurile de colectare a probelor de la locul crimei din 1991,
împreună cu procedurile de procesare în laborator
şi cu cele de manipulare.
Y-STR poate detecta celule epiteliale eliminate.
Aşadar, oricine a avut contact, sau a fost aproape de acele probe,
ar fi putut contamina dovezile.
Gândiţi-vă la locul crimei.
Şi erau, nu ştiu, vreo 10 cm de apă care inundase totul.
CUMNATA LUI AMY
Fetele erau goale pe podea, în apă.
Ar fi putut fi orice. Ar fi putut...
FRATELE LUI AMY
Adică, era un restaurant. Oamenii intrau acolo tot timpul.
Aşa că au început să testeze toţi pompierii
care au fost la faţa locului, peste 50 de persoane.
Oricare dintre ofiţerii de acolo, orice alt personal din forţele de ordine,
medicul legist. L-au testat pe tatăl lui Amy...
pe fratele ei...
pe oricine altcineva despre care credeau că ar putea fi.
După ce au testat peste 200 de bărbaţi
care doar s-au uitat la acest corp sau au fost în apropierea lui,
nu mai rămâne nimeni,
decât, poate, cineva care nu e în această listă,
adică adevăratul criminal.
Ideea că ar putea fi contaminare? Da, e o posibilitate. Dar e probabil? Nu.
Un profil complet în secreţia vaginală a celei mai tinere victime?
Nu. Asta nu e contaminare. Ăsta e criminalul.
PENITENCIARUL DISTRICTULUI TRAVIS
IUNIE 2009
De la procesul iniţial al acestui caz,
au apărut noi evoluţii în tehnologia ADN.
În prezent, îmi este clar
că probele noastre în cazul morţii
celor patru tinere includ ADN-ul unui bărbat
a cărui identitate nu o cunoaştem încă.
Având în vedere asta, nu puteam, cu bună-credinţă,
să las acest caz să ajungă în instanţă înainte de a afla identitatea donatorului
şi de a cunoaşte adevărul complet.
Pentru prima dată în istoria justiţiei penale din statul Texas,
doi tineri au fost eliberaţi pe cauţiune personală
într-un caz cu patru capete de acuzare de crimă capitală.
Am decis că nu-i mai pot ţine pe aceşti inculpaţi în închisoare,
aşa că i-am eliberat pe cauţiune personală
şi am dat statului un termen pentru a fi pregătit de proces.
Rămân convinsă că Robert Springsteen şi Michael Scott sunt responsabili
pentru crimele din magazinul de iaurt.
Pot asigura această comunitate că vom continua să lucrăm
la acest caz până când îl vom duce din nou în instanţă.
Întâi, i-am spus lui Robert
că îmi pare rău că a durat atât până a venit ziua asta.
Nu a fost liber de peste zece ani.
Promisiunea pe care i-am făcut-o e că nu se va mai întoarce în închisoare.
Vom câştiga acest caz, şi nu contează cum.
Proces, clasare, orice ar fi.
Cum e să fii din nou liber?
E minunat, şi îi mulţumesc lui Dumnezeu, familiei mele şi avocatului meu
pentru această şansă. Mulţumesc!
Faptul că e posibil să nu se găsească o potrivire
nu o deranjează pe această mamă.
Cazul e solid. Nici nu aveam nevoie de ADN de la început.
MAMA LUI JENNIFER ŞI SARAH
Vor plăti în fiecare zi din viaţa lor.
Şi dacă aş fi în locul lor, probabil că aş rămâne în închisoare.
Ar fi mai sigur pentru ei, pentru că sunt mulţi oameni revoltaţi.
IULIE 2009 LA O LUNĂ DUPĂ ELIBERAREA PE CAUŢIUNE
Cazul ăsta e foarte simplu.
E vorba despre un interogatoriu abuziv
în care anchetatorii au sărit calul...
PREGĂTIREA PENTRU NOUL PROCES
...cu tactici ce duc la mărturii false.
Suferă de ceva numit „bias de confirmare”,
adică pornesc de la vinovăţie
şi caută doar dovezi care să le confirme presupunerea.
Aici e Carlos Garcia, şi cred că exersa
declaraţia de deschidere
pentru rejudecarea care urma să aibă loc.
Cred că era în 2008 sau 2009.
Încerca să-l facă pe Michael să-şi amintească detalii.
Dar Michael se sperie şi nu-şi aminteşte.
Apoi începe: „Ăsta e pistolul, nu-i aşa? Hai, spune-mi.”
Iar Michael zice: „Da, ăsta e pistolul. Pistolul cu care a împuşcat fetele.”
Paul Johnson ştia, în timp ce urmărea înregistrarea...
Stătea într-o cameră alăturată, urmărind totul.
Şi Paul Johnson ştia în acel moment că nu e arma corectă.
Pentru că fusese deja testată.
Iar expertul în balistică din Austin a spus:
„E puţin probabil ca arma pe care o aveţi să fie cea care a ucis fetele.”
Cred că nu s-a pus suficient accent
în primul proces pe faptul că arma nu se potrivea,
că nu exista nicio probă fizică care să lege aceşti băieţi de crimă.
Poliţia din Austin ştia că arma nu se potrivea,
deşi în interogatoriul lui Michael Scott dădeau de înţeles
că aveau arma potrivită.
În 17 ani de la comiterea crimei,
nu s-a găsit nici măcar un atom de probă fizică
care să lege aceşti băieţi de locul faptei.
Nici măcar unul.
Cât a durat?
- Patruzeci şi opt de minute. - Bine.
Da, trebuie să reduc vreo 20 de minute.
Frate...
După părerea mea, Johnson a dat-o în bară.
Şi nu doar că a dat-o în bară, ci a ascuns lucruri care nu se potriveau.
Aşadar, fiecare test balistic
efectuat pe gloanţele din victime nu a putut confirma că proveneau
din arma lui Maurice, dar nici că nu proveneau.
Ce a spus Maurice a fost:
„Pistolul cu care am fost arestat e arma
pe care Forrest a folosit-o ca să ucidă fetele.”
Dar am ştiut mereu că Maurice avea acces şi la alte arme.
Aşa că, deşi nu am putut obţine o identificare clară,
asta tot nu l-ar fi exonerat pe Maurice, pentru că ştiam că avea şi alte arme.
Pistolul cu care a fost arestat
ar fi fost o potrivire doar dacă îl crezi pe Maurice.
Cred că sunt o persoană onestă.
Spun adevărul.
Cred că sunt onest în tot ce fac
şi cred că investigaţia mea a fost făcută cu onestitate.
Iar pentru mine, condamnările au confirmat ce am crezut mereu:
nu doar că au făcut-o, ci că am dovedit
dincolo de orice îndoială rezonabilă că au făcut-o.
COMPLEXUL DE JUSTIŢIE AL DISTRICTULUI TRAVIS
Scott şi Springsteen...
2009 AUDIERE ÎNAINTE DE PROCES
...au intrat de zeci de ori în instanţă,
dar era prima dată când intrau ca oameni liberi.
Amândoi erau în libertate din luna iunie,
când judecătorul Mike Lynch i-a eliberat pe cauţiune
şi a spus că procurorii trebuie să se decidă până azi.
Faceţi linişte. Toată lumea, în picioare.
Curtea districtuală 167 a districtului Travis este în sesiune.
Judecător Mike Lynch. Puteţi lua loc.
Bună ziua! Înregistrăm oficial.
În august, instanţa a emis un ordin
ca, din cauza naturii şi a circumstanţelor unice ale acestui caz,
astăzi să fie data la care părţile să anunţe instanţa
dacă sunt sau nu pregătite să înceapă procesul cu juriu.
După cum ştie instanţa, statul desfăşoară
teste pentru a identifica donatorul de sex masculin...
PROCUROR ADJUNCT
...pe care l-am descoperit prin testare Y-STR
din secreţia vaginală ale uneia dintre victime.
Având asta în vedere, onorată instanţă,
şi faptul că nu am identificat încă donatorul,
statul nu vede altă opţiune viabilă în acest moment
decât să depună o cerere la instanţă
pentru suspendarea cauzei până la finalizarea investigaţiei
privind identitatea acestui donator.
- Altceva din partea acuzării? - Nu, domnule.
Neexistând obiecţii, instanţa va admite cererile
pentru fiecare cap de acuzare, pentru fiecare dintre cei doi inculpaţi.
Când statul nu a fost pregătit din cauza acestor probleme cu probele,
practic i-am forţat să renunţe la caz fără prejudiciu.
Cred că doar am aplicat legea şi am făcut ceea ce era corect.
Pot înţelege că aproape toată lumea e nemulţumită...
Scuzaţi-mă.
...pentru că nu există o concluzie finală.
Dar presupun că inculpaţii
sunt foarte fericiţi că sunt liberi şi că nu mai sunt acuzaţi.
- Dle Springsteen, putem vorbi? - Fără comentarii, vă rog.
Nu e nicio victorie.
Întrebarea principală în acest caz nu a primit încă un răspuns.
Cine a comis aceste crime?
Unde sunt acei oameni? Trebuie să-i găsim.
Dar, mai presus de toate, ar trebui să ne păstrăm compasiunea
pentru familiile acelor fete.
Poţi merge în instanţă, dar nu poţi obţine dreptate.
Tot ce primeşti e legea.
Dreptatea pentru tine poate însemna altceva decât pentru mine...
TATĂL LUI AMY
...sau pentru oricine altcineva de pe stradă.
- Da. - Dreptatea poate însemna răzbunare.
Să nu credeţi că...
a fost o decizie uşoară
sau una pe care mi-aş fi dorit s-o iau.
Dar cred că este cea mai bună decizie legală şi strategică...
DETECTIV
...pentru a-i rejudeca pe Springsteen şi pe Scott.
Aţi putea face o căutare extinsă
în CODIS sau în baza de date a agresorilor sexuali?
Nu există o bază de date pentru acest tip de profil.
Este un profil doar pe cromozomul Y şi nu există o bază de date pentru asta.
Ce înseamnă asta pentru sistemul de justiţie?
Pentru că fie aţi lăsat doi criminali să plece azi din instanţă,
fie aţi închis oamenii greşiţi.
Cum să mai aibă oamenii încredere în justiţie
când niciuna dintre variante nu pare un rezultat bun?
Douăzeci şi patru de cetăţeni din districtul Travis au audiat acest caz
şi i-au condamnat pe ambii bărbaţi anterior.
Asta e doar o nouă întorsătură a evenimentelor.
Trebuie să continuăm căutarea donatorului acestui ADN.
Nu cred că ar fi corect să dăm cazul unui juriu acum.
Doar ca să-i rugăm să ghicească sau să presupună.
Aşa că vom aştepta.
- Felicitări. - Mulţumesc.
Dar azi ai părut încrezător. Ai părut... Ai părut încrezător.
Aşadar, aceasta e prima lui zi ca om liber.
Aproape liber, oricum, în afara închisorii.
Arăţi bine. Adică, cred că arăţi bine.
Cred că pari sănătos...
Chiar dacă acuzaţiile au fost retrase acum...
NOIEMBRIE 2009 O SĂPTĂMÂNĂ DUPĂ RENUNŢAREA LA CAZ
...eşti foarte aproape să fii exonerat în ochii publicului.
Nu am fost exonerat.
Acuzaţiile doar au fost retrase.
Aşa că am trecut
dintr-o închisoare în alta.
La naiba!
Blugi nenorociţi de 100 de dolari şi cureaua nu intră în bucle.
Nu a fost ceva palpitant, aşa cum cred mulţi oameni
că ar fi fost,
pentru că nu poţi să nu te gândeşti la asta.
Întrebarea e mereu acolo: „Voi fi vreodată exonerat?”
- Salut! Îmi pare bine. - Producătorul e cu noi.
Simţiţi-vă ca acasă.
ECHIPA 48 DE ORE
Pot să mai pun o cafea. Avem Gatorade şi Diet Dr. Pepper
- Şi, desigur, apă. - Foarte drăguţ. Suntem bine.
Cred că vrem doar să filmăm nişte cadre secundare,
despre ce faci tu într-o zi obişnuită acum.
Aici e bucătăria mea, ca să zic aşa.
Am un cuptor mic cu grill. Am un cuptor cu microunde.
Am o tigaie.
Robert Springsteen, acum în vârstă de 35 de ani...
48 DE ORE PARTEA A PATRA
...nu s-a aşteptat niciodată să petreacă ultimii zece ani închis.
Au fost ani întregi de agitaţie şi nebunie
şi aş vrea să clarific unele lucruri,
ca oamenii să afle adevărul.
- Ţi-au găsit amprentele în magazin? - Nu.
- Sângele tău? - Nu.
- ADN-ul tău? - Nu.
- Vreun fir de păr? - Nu.
Dar are dificultăţi în a explica de ce, după ce a negat ore întregi implicarea,
a mărturisit în cele din urmă în faţa poliţiei.
Cum se întâmplă asta?
Nu ştiu.
Sunt aspecte psihologice pe care nu le înţeleg.
Regreţi că ai mărturisit?
Într-un fel, da. Într-un fel, nu.
Am vorbit cu mai mulţi avocaţi şi experţi,
şi toţi mi-au spus: „Ştii, i se poate întâmpla oricui.”
Şi abia acum oamenii încep cu adevărat
să afle adevărul despre mărturisirile false
şi cele obţinute prin constrângere.
NOIEMBRIE 2009 TREI SĂPTĂMÂNI DUPĂ RENUNŢAREA LA CAZ
Bine? Da. Ucide-l, Belle.
Salut, domnişoară Belle!
Ţi-am spus replica, nu?
Că John Wisser m-a întrebat ce vers de poezie
aş folosi ca să descriu finalul cazului meu.
Şi i-am spus că e din T.S. Eliot.
Aşa se va sfârşi lumea, Aşa se va sfârşi lumea...
Nu cu o explozie, ci cu un geamăt.
Adică, e nesatisfăcător.
Pur şi simplu, s-a încheiat pentru că ştiinţa nu are o opinie.
Şi iată-ne aici.
Şi asta e tot, pe bune.
Vrei un trabuc?
Nu, sunt bine, mulţumesc.
Tocmai vorbeam cu judecătorul Lynch azi-dimineaţă.
Adică, cazul e închis, dar nu va fi niciodată cu adevărat închis.
Şi asta era unul dintre lucrurile despre care vorbeam.
M-a întrebat de tine şi i-am spus.
Crede că ai dispărut.
I-am zis doar: „E în West Virginia şi i-am spus
că nu te mai întorci niciodată în Texas.”
Procuratura crede că eşti vinovat. Poliţia e fanatică în privinţa asta.
Dacă te-ar prinde la volan, n-ai mai ieşi din Austin.
Ar găsi un motiv să te bage în închisoare.
Asta zic.
Chiar dacă acuzaţiile au fost retrase,
ar fi o ştire senzaţională.
Inculpatul din cazul magazinului de iaurt... Belle, pe bune.
Belle, o să te...
Nu! Nu-mi pasă ce crezi.
SERVICIU CAUŢIUNE NON-STOP
48 DE ORE
Îmi place cu adevărat Texasul. Îmi pare rău că plec,
dar e cel mai bun lucru pe care-l pot face acum, aşa că...
Nu-mi dădusem seama că situaţia cu poliţia era atât de gravă.
Ei bine, nu ştim sigur dacă e aşa,
dar pare destul de rău,
şi nu vrem să apară niciun fel de probleme.
Mai bine să fim precauţi decât să regretăm.
Pe direcţia est, N2. E o parcare aici.
UN AN MAI TÂRZIU
EMS 10-18, am un agent doborât.
Ce a început ca un control de rutină s-a încheiat cu împuşcarea mortală
a unui bărbat care avea antecedente cu poliţia din Austin.
Agentul a reuşit să tragă un singur glonţ
care l-a nimerit pe suspect.
Aflăm că bărbatul ucis era Maurice Pierce.
Poliţia spune că Pierce a trecut pe roşu la un semafor
şi a început să sară garduri ca să scape prin cartier.
Când Wilson l-a ajuns în cele din urmă...
Ofiţerul încerca să-l imobilizeze şi să-l aresteze.
A spus că a simţit ceva umed.
Şi-a dat seama că Maurice îi luase
cuţitul de la centură şi îi tăiase gâtul.
Ofiţerul Wilson este în stare stabilă.
Mai târziu, vecinii au sunat la poliţie,
spunând că atacatorul era mort într-o curte de pe stradă.
Maurice Pierce e un nume bine cunoscut în Austin,
legat de groaznicele crime din magazinul de iaurt.
Membrii familiei lui Pierce spun
că trecutul l-a urmărit şi că nu avea încredere în poliţie.
Sergentul principal de la omucideri,
m-a sunat a doua zi dimineaţă şi l-am certat zdravăn.
I-am spus că trebuia să mă ia în noaptea aia.
Nu vreau să aud că Maurice Pierce e mort. Vreau să-l văd mort.
Am sperat mereu
că o să obţinem dovezi
ca să-l ducem în instanţă pentru crimă capitală
şi că o să fie condamnat pe viaţă.
Aşa că atunci
când am aflat că a fost ucis,
nu m-a deranjat deloc, poate sună dur, dar e adevărat.
De-a lungul anilor, Maurice Pierce a tot vorbit cu poliţia,
îl intervievau şi el le răspundea mereu.
Pierce s-a temut mereu de poliţişti.
Îl tot hărţuiau, pentru că era mereu suspectul principal.
Johnson mergea la el, îl întreba, şi el tot vorbea.
NOIEMBRIE 1998 DUPĂ 7 ANI
Cred că înţelegi
că eu, fiind cel responsabil cu acest caz,
sunt frustrat că ai informaţii despre el
şi că nu pot obţine acele informaţii de la tine.
Atâta timp cât tu încerci să afli adevărul absolut despre acest caz...
Dar ceilalţi poliţişti,
când m-au interogat prima dată la secţia de poliţie,
aveam 16 ani şi m-au speriat de moarte.
Mi-au spus că „ştiu că eu am făcut-o”, când eu nu aveam legătură.
Nici măcar nu eram acolo...
Nu eram în zonă. N-aveam legătură cu ce s-a întâmplat.
Dar ai spus...
Că Forrest a luat pistolul,
s-a întors şi a spus că a ucis fetele cu acel pistol.
Când am spus asta?
După zece zile.
După ce... când m-au interogat?
Nu ştiu. Nu eram acolo.
Şi nici nu am tot interogatoriul.
- Da, ai de la ora cinci dimineaţa încolo. - Da, dar eu...
Ce s-a întâmplat cu partea principală a interogatoriului?
Ce s-a întâmplat cu partea în care m-au speriat de moarte?
Aruncau poze în faţa mea.
Îmi spuneau: „Aşa arată fetele acum.”
Ce s-a întâmplat cu toate astea?
Nu cred că aveau camera pornită.
- De asta mi-e atât de frică. - Dar eu nu ţi-am aruncat nimic în faţă.
Când pui un puşti de 16 ani aici
şi îi spui: „Ştim că tu ai ucis acei oameni”,
când eu n-aveam nicio legătură cu asta. Asta te sperie de moarte.
Ţi-ai aminti dacă le-ai fi ucis?
Da, mi-aş aminti.
Aşa sper.
Dacă aş fi ucis fetele, n-aş fi aici vorbind cu tine.
Spuneai:
„Nu-mi amintesc.”
Şi apoi, în timp ce tastam, ai început să plângi.
Ăsta nu e cineva care nu-şi aminteşte.
Îţi aminteşti.
Doar pentru că plângi nu înseamnă că ascunzi ceva.
Ce înseamnă?
Că mă sperii de moarte. Asta înseamnă.
Pierce a murit din cauza PTSD-ului său.
Nu am nicio îndoială.
Dacă Maurice Pierce nu decidea să ia un pistol la mall
pe 15 decembrie 1991, ar fi fost încă în viaţă
şi niciunul dintre noi n-ar fi fost aici vorbind despre asta.
Încerc să nu ţin lucruri legate de poliţie în casă.
Îmi dau jos pantofii la uşă, încerc să las totul acolo.
Dar apoi lucrez de acasă câteva ore în fiecare zi.
DETECTIV CAZURI NEREZOLVATE, 2021-PREZENT
Cred că într-un fel e un punct mort.
POLIŢIA AUSTIN
Când eram la omucideri, am rezolvat 100% din cazuri.
Am plecat de acolo fără să las un caz deschis.
Poate că am cobit şi...
„Crezi că eşti bun? Uite cazul cu crimele din magazinul de iaurt.”
O.J. Simpson, pe atunci, a avut nevoie de mult sânge pentru ADN.
Atunci ADN-ul a devenit cunoscut de toţi, la procesul lui Simpson.
Iar acum vorbim de picograme,
care înseamnă cam o miime dintr-un nanogram.
Nici nu poţi vedea cu ochiul liber.
Şi pare că de fiecare dată când vorbim cu laboratoarele,
fac mai mult cu mai puţin.
UNITATEA CAZURI NEREZOLVATE APD
Ai mare grijă.
Aşa.
Aşa arăta locul, nu?
Aceasta este o reconstrucţie bazată pe poze şi înregistrări video.
Aici e partea din faţă, unde stăteau clienţii,
iar în spate a izbucnit incendiul şi acolo erau fetele.
NU POT SĂ CRED CĂ E IAURT!
Asta vedem prima dată, pentru că avem toate fetele aici sus,
fiecare cu o scurtă biografie.
Şi ăsta e primul lucru pe care îl vezi dimineaţa.
E un memento că aceste fete aveau un trecut,
aveau familii, aveau chipuri şi aveau vieţi.
Şi nu e doar un caz.
E mult mai mult de atât.
Avem aici câteva materiale originale din magazinul de iaurt.
Aceste două dulapuri sunt pline cu materiale originale.
Şi mai sunt şi alte dulapuri într-o locaţie diferită.
Aşadar, din nou, dimensiunea acestui caz...
Aici sunt doar o parte din documentele fizice.
Uite aici. Încă avem toate casetele VHS originale.
Adică, sunt interviuri, înregistrări din maşini de poliţie,
casetele VHS originale.
Şi dacă am vrea să le vedem, ar trebui să găsim un videocasetofon.
COPIE DUPĂ COPIA MASTER ROB SPRINGSTEEN
MICHAEL JAMES SCOTT DUPĂ ARESTARE
Avem acest ADN necunoscut...
MAGAZINUL DE IAURT
CAZ NEREZOLVAT
...şi trebuie să aflu al cui e. E obiectivul principal.
Ar putea fi contaminare sau ar putea fi o altă persoană implicată.
Care e probabilitatea să fie o contaminare?
Avem profilul original din 2008, trimis la un laborator.
Apoi, în 2017 şi 2019,
acelaşi profil a fost găsit în alte probe.
Un laborator complet diferit.
Şi probe complet diferite, fără legătură între ele.
Cum ar putea fi contaminare
când ai zone diferite ale locului crimei,
persoane diferite, custodii diferite,
şi probele au ajuns în alte laboratoare, în perioade diferite?
Ca şi cum ai câştiga la loto repetat,
ca şi cum probe fără legătură,
manipulate de oameni diferiţi, în laboratoare diferite,
în momente diferite, ar fi fost contaminate
cu acelaşi profil masculin?
Aşa ceva nu există.
Aşa că presupun că statul Texas va spune acum
că, de fapt, au fost cinci băieţi acolo, nu patru.
Nu e contaminare de la personal sau de la faţa locului,
ci acel profil aparţine celei de-a cincea persoane,
sau că cei patru nu au fost acolo deloc,
ci altcineva...
Până nu aflăm cui aparţine acel profil,
totul e pură speculaţie.
Chiar nu am înţeles asta.
Pentru că toată lumea spune „contaminare”.
Familia mi-a spus că ei cred că probele sunt contaminate.
Un fost poliţist mi-a spus acelaşi lucru.
Aşa că am presupus...
pentru că sunt oameni care au lucrat la acest caz.
Da.
Sincer, simt că îmi explodează creierul,
pentru că nu apare nicio altă persoană în mărturie.
Asta ar însemna că...
Asta anulează mărturisirea.
Nu are sens în raport cu mărturisirea...
pentru mine.
Ştii?
Da.
- Da. - Eu...
Nu mă pronunţ până nu aflu cine e acea persoană.
Ar putea fi cineva complet fără legătură cu acest caz.
Poate ADN-ul a fost transferat dintr-un motiv banal, nu?
Poate un prieten.
Sau poate fi un drum înfundat. Încă nu ştim.
Nu putem considera ADN-ul ca dovadă de vinovăţie sau nevinovăţie.
EXPERT ADN
ADN-ul spune: „Am o probă
şi s-ar putea să pot spune cine este sursa acestei probe
sau cine nu a contribuit la acea probă.”
Dar cum a ajuns acolo, când a ajuns acolo,
ţine de întreaga investigaţie şi de toţi ceilalţi factori implicaţi.
De fiecare dată când faci un test ADN,
trebuie să foloseşti o parte din probă.
Odată folosită, proba nu mai există.
Aşa că, dacă ai o probă mică de ADN,
s-ar putea să ai o singură şansă, pentru că o consumi pe toată.
Şi apoi nu mai poţi reveni.
Aici au obţinut un profil Y de la Jennifer Harbison.
În multe privinţe, forţezi limitele aici,
folosind tehnologie de vârf, dacă nu chiar tehnologie experimentală.
Aşa că nu ştim dacă asta va duce
la răspunsul dorit, adică ceva concret,
sau dacă va fi doar o risipă,
pentru că nimeni nu a mai făcut asta într-un caz de acest fel.
Este un ultim efort. Nu mai există alte opţiuni în acest caz
pentru a încerca să rezolvăm crima.
Bine, deci noi o să sunăm, aveţi răbdare,
pentru că, scuzaţi-ne, poate putem rezolva crime,
dar nu putem rezolva tehnologia.
Bun, deci ăsta e echipa mea, chiar aici. V-am zis de ei.
INVESTIGATOR PRIVAT
Şi sunt toţi foarte entuziasmaţi...
DETECTIV PENSIONAR
...să te cunoască. Le-am vorbit despre tine.
Avem o grămadă de întrebări,
dar cred că vrem să începem cu:
Ce ai face diferit, ştiind ce ştii acum?
Aş fi continuat investigaţia
cu oamenii de la pârâu,
Mac şi cei care stăteau cu el acolo, la pârâu.
Nu ca suspecţi, ci doar pentru a obţine alte informaţii,
pentru că au fost o mulţime de ponturi despre Maurice.
Sub podul unde stăteau acei oameni,
acolo i-a spus Maurice lui Polanco că ţin arma comună.
Acea armă comună este ceea ce suspectăm că ar fi fost pistolul .380.
Polanco: Maurice, ne poţi duce unde ascunde tipul ăsta arma?
Maurice: Ştii unde e Pârâul Shoal, nu?
Pe lângă pârâu, acolo în spate...
Acolo a spus Forrest că o ţinea.
Acolo a spus Forrest că Mace o ţinea?
Nu ştiam că s-au spus toate astea. E o nebunie. Da.
FOST „OM DE LA PÂRÂU”
Nici nu ştiu cum să răspund la asta.
Adică spuneam că tipul,
Mace, care locuia în North Cross Apartments cu mama lui,
trebuie să vorbească despre mine.
Da, locuiam în acel apartament, dar pe partea cealaltă.
Chiar aici?
Nu cred că locuia altcineva în North Cross Apartments
cu mama lui, care să fi semănat cu mine,
„ras în cap”, sau cum ziceau.
Nu credeam că o să mă întorc aici.
Da, simt că trecutul meu mă bântuie.
Cred că ăsta era locul.
Da, magazinul de iaurt e la două minute de mers pe jos de aici.
FOST „OM DE LA PÂRÂU”
E la vreo 1.800 de metri? Adică foarte aproape.
Mall-ul e chiar dincolo de aceste apartamente, practic.
Dar simt că a fost multă eroziune. Cred că era...
Cred că doar veneam aici să ne ascundem şi să bem bere.
- Da. - Asta era.
În declaraţie,
scria că aveaţi arme aici jos.
- Asta e o prostie. - M-au întrebat despre asta.
E atât de ridicol.
M-au întrebat.
Şi mi-au cerut şi o probă ADN actuală,
pentru că au spus că au pierdut-o pe cea originală, deci...
În primul rând, nu aveam bani, nu?
Aşa că, dacă aveam bani să cumpărăm acea armă,
n-o lăsam în pârâu.
Ideea asta cu o armă comună e o absurditate totală.
Cred că aveam mult curaj,
voiam să părem duri şi tari, dar nu eram.
Nu eram răi. N-am rănit niciodată pe nimeni.
Şi, da.
Din experienţa mea, oamenii nu vor să audă
că există oameni complet răi în lume
şi că majoritatea dintre noi
nu suntem nici buni, nici răi, ci ne lăsăm duşi de val,
ceea ce poate explică parţial ce s-a întâmplat acolo, nu?
Cineva a fost rău şi altcineva l-a urmat.
Cred că partea care n-o pricep
e cum de persoana care a urmat n-a spus niciodată nimic?
Cum de n-a recunoscut niciodată?
Pentru că da, cineva a fost rău,
dar tind să cred că oamenii se lasă duşi de val.
Nu vreau niciodată să fiu unul dintre acei oameni.
Să facem toţi un cerc frumos, complet.
Haideţi să ne ţinem de mâini.
Îţi mulţumim, Doamne!
CONTABILĂ, ŞCOALA GIMNAZIALĂ BURNET
Suntem recunoscători că ne-ai adus aici.
Te rugăm ne ţii pe toţi sănătoşi
şi astăzi să găsim linişte şi încheiere.
- În numele lui Isus, amin! - Amin!
Să dăm asta la o parte. Capsula văd că e acolo. Priveşte.
- Da. - Deci e acolo.
Să mutăm piatra. Ai grijă.
O vom pune înapoi unde era.
- Era beton sau o cutie? - Nu-mi amintesc.
Îmi amintesc că au făcut-o.
E ceva acolo. Nu ştiu ce e.
Nu ştiu dacă asta e sau nu.
- Nu-ţi aminteşti? - Nu-mi amintesc.
- Anul ăla e total în ceaţă. - Da.
Da.
Nu ştiu.
Cu toate rădăcinile astea aici, nu cred că e aici.
Nici eu. Poate e dincolo.
- Mă întreb dacă e sub asta. - N-are sens...
Da, ea crede că era în lateralul curţii.
Nici părinţii nu sunt foarte siguri,
aşa că tu crezi că ştii? Poţi să mă ajuţi?
„Cei mai buni prieteni mereu”, da.
Amy Ayres, 21.02.1992, sponsorul anuarului dlui Sun.
Gata.
- Gata. La naiba! - Ai grijă.
- Vai! Ce mizerie. - Ziar.
E ceva într-o pungă de plastic acolo.
Adu coşul de gunoi aici şi noi...
Panglicile? Sunt din copac.
Astea sunt.
Panglicile din copac, când l-au plantat. Aşa e.
Văd nişte nume acolo.
Da, le-au legat acolo când l-au plantat.
- Nu vom uita. - Aşa e.
Asta era cutia.
Cred că e frumos pentru ei să ştie că nu au fost singuri în toate astea,
chiar dacă aşa s-au simţit.
FIICA LUI SHAWN ŞI ANGIE
Pentru că e clar că mulţi au iubit-o cu adevărat
şi s-au gândit mult la ea.
Asta e ea.
Pentru că odată, când eram la şcoala primară...
Nu ştiu dacă ea vreodată...
Dacă se usucă, poţi vedea mai bine.
Îmi amintesc că nu ştiam totul,
dar simt că am ştiut mereu despre asta.
La bunici acasă, au o pernă cu chipul ei pe ea.
Şi mereu mă întrebam cine e.
Şi apoi au un întreg hol
care e plin de lucruri cu imaginea ei.
Nu ştiu, vezi cum îi afectează.
Tata nu vorbeşte prea mult despre asta.
De obicei, mama ţipă la oameni din cauza asta, dar...
Nu ştiu, te întrebi cum ar fi fost ele,
cum ar fi fost el, dacă nu s-ar fi întâmplat.
NU VOM UITA
Ei bine, încă un capitol încheiat.
Sunt atâtea moduri în care pierderea surorii mele, după 30 de ani,
încă apare în viaţa mea de adult.
Mă numesc Sonora şi sunt terapeut.
SORA ELIZEI
Am un cabinet privat în Massachusetts.
Un lucru care m-a atras cu adevărat către acest tip de muncă
e că am petrecut o mare parte din viaţă încercând să mă vindec.
La început, când ţi-ai pierdut copilul...
Aş vrea să vorbim puţin despre cum a fost acea experienţă iniţială pentru tine.
Cred că e benefic să spui povestea
în contexte diferite, în moduri diferite.
Am vrut să-ţi ofer ocazia să scrii o scrisoare copilului tău.
Poate fi despre ce se întâmplă în viaţa ta acum.
Dar nu cred că trauma îşi pierde vreodată puterea.
Când mă întrebi dacă îmi amintesc magazinul de iaurt,
simt cum mi se schimbă corpul
când am acea amintire.
Aşa că... nu ştiu. Poate că asta nu se va schimba niciodată.
Au trecut 31 de ani şi încă vorbim despre asta,
şi încerc să nu o fac.
Sincer, n-aş fi făcut-o dacă nu vorbeam cu tine.
Dar aveam nevoie de acea conexiune cu tine.
Ieri vorbeam despre cum, trăind această experienţă,
începi să ştii lucruri pe care alţii nu le ştiu.
Şi nu cred că funcţionează aşa pentru toată lumea.
Nu.
Pentru că unii oameni
din familia mea au devenit mai cinici.
Nu găsesc cuvintele potrivite,
şi încerc să le găsesc şi pentru mine,
de ce aceste experienţe tragice m-au făcut să iubesc oamenii mai mult.
Pentru că ar fi putut avea efectul opus.
Apropo, ambele se întâmplă.
Da, spune-mi despre asta.
- Ambele lucruri se întâmplă. - Da.
Ajungi să fii foarte iritat şi cinic faţă de lucruri,
dar apoi simţi şi că ai trecut de partea cealaltă.
Te-ai apropiat de iubire.
E uimitor ce instrumente avem pentru a ne vindeca şi ce rar le folosim.
Ne apropiem atât de mult de durere încât devine mai comod să rămânem acolo
decât să mergem spre lumină, acolo unde e libertatea.
TATĂL ELIZEI ŞI AL SONOREI
Da, aud asta des în grupurile de traumă cu care lucrez.
„Nu-mi place asta, dar mi-e teamă că nu ştiu altceva.
Ştiu cum să fac asta.
Ştiu cum să păstrez durerea asta. Ştiu cum să trăiesc cu această durere.”
Am o vorbă. Când voi muri,
sper să fiu curajoasă şi să pot sări în necunoscut.
Vreau libertatea de a mă lăsa dusă în acel „ceva” care urmează, orice ar fi.
- Da, să renunţi la frică. - Să renunţ la frică.
Cred că unul dintre lucrurile grele, şi îmi dau seama după 30 de ani,
e să-ţi dai seama cum să-ţi trăieşti viaţa
şi să trăieşti viaţa pe care vrei s-o trăieşti după toate astea.
Ştii, nu că n-ar trebui să-ţi pese,
dar trebuie să descoperi ce iubeşti să faci şi ce vrei să faci.
Aşa e.
Da.
Şi e foarte greu.
Dar cred că e foarte important. Adică, m-am întors la şcoală
după zece ani.
Am făcut inginerie, ceea ce iubesc.
Şi cred că partea grea la o crimă
e că te prinde în toată investigaţia.
Aşa e.
Şi e bine? E rău? A greşit cineva? Bla, bla, bla.
Abia când am fost la un grup de doliu
care să fie specializat pe asta m-am eliberat cu adevărat.
Am fost invitat fiindcă tatăl meu murise în acel an.
Şi a fost destul de banal.
Îmi pare rău s-o spun. Avea 85 de ani. Fusese bolnav.
Am vorbit cu tot grupul de doliu despre Eliza.
Şi a fost foarte eliberator să mă concentrez pe durere.
Şi cred că negi asta când e vorba de o crimă.
- Aşa e. - Deşi e totul necesar.
- Dar nu e necesar să o facem noi. - Nu e necesar pentru mine.
- Da. - Aşa e.
Sunt total de acord cu asta,
pentru că am crezut că facem ce trebuie să ieşim în public cu povestea noastră,
pentru că trebuia să rămână în atenţia publicului,
ca să mai avem sprijinul comunităţii şi ca ei să ne iubească
şi să ne ajute să-i găsim.
De fiecare dată când se întâmpla ceva, aveam camere de filmat.
Şi pe măsură ce trece timpul, te consumă.
Au trecut 31 de ani.
N-aş mai face-o la fel.
M-aş retrage
şi m-aş duce departe să am o discuţie liniştită cu Dumnezeu.
Dar trebuie să fim atenţi, pentru că la noi a fost totul public,
iar majoritatea oamenilor nu au sprijinul comunităţii.
Fratele lor e ucis şi nimeni nu le mai vorbeşte despre asta.
Nimeni nu-i mai rosteşte numele.
Ai nevoie de iubire. Ai nevoie să fii ţinut în braţe când suferi.
Asta a fost partea cu două tăişuri a expunerii publice.
Am atras multă atenţie de la început pentru că era o ştire de senzaţie.
Au murit patru fete albe.
Şi cazul... ei bine, nu ştim prea multe despre caz.
Ce ştim despre caz?
Orice ni se spune luăm de bun.
Pentru că e...
Da, aş fi făcut un pas înapoi mai mare,
dar m-am simţit obligată să duc totul până la capăt.
Scuze că întrerup, dar avem nevoie de un cadru doar cu voi doi.
Bine.
- Aceştia doi? - Noi.
- Nu, voi doi. - Vrea un cadru larg cu voi.
Mulţumesc, e grozav.
Nu a fost drăguţ? E atât de bun.
Ştiam că e mai bine dacă o fac eu.
Da, şi când îşi doreşte să împărtăşească ce a trăit...
- Şi chiar a făcut-o. - Dar e speriat.
- M-am bucurat. M-a făcut să mă simt bine. - Ştiu. Mă bucur enorm. Da.
Pur şi simplu...
Lasă toate astea deoparte pentru o vreme.
Au fost câteva zile grele doar să trec din nou prin asta.
Dar te iubesc şi apreciez ocazia de a face asta.
Mi-ai dăruit ceva imens.
Vorbind cu mine în ultimele zile, nu pot să-ţi mulţumesc destul.
Am învăţat atât de multe de la tine.
- Sper că toate acestea ajută pe cineva. - Mă ajută pe mine.
- Eşti singura care contează pentru mine. - Da, mă ajută foarte mult.
Sunt atât de recunoscătoare că-mi împărtăşeşti experienţa.
N-o am pe mama, dar pot vorbi cu tine.
Ei bine, de la o bătrână nebună la alta.
- Ar trebui să se potrivească perfect. - Corect? Da, exact.
- Ar trebui să fie aceeaşi persoană. - Aşa e.
- Bine, aţi terminat cu asta? - Aţi făcut cadrul larg?
Gata, am ajuns.
E doar greu de văzut.
Fotografiile de pe perete sunt unele dintre cazurile
pe care le-am rezolvat noi în timp.
Cât de vechi erau unele cazuri? Foarte vechi?
Da, majoritatea sunt din anii '80 şi '90.
Sunt sigur că aţi auzit acelaşi discurs
de la detectivi în ultimii 30 de ani cum că „muncim din greu”,
„lucrăm la asta”, iar eu sunt tipul cel nou,
dar vreau să ştiţi că dau tot ce pot pentru asta.
ADN-ul e cel care ne trasează acum direcţia.
Continuăm să reevaluăm fiecare probă
pentru că ceea ce era
imposibil de testat acum câţiva ani, din cauza compoziţiei
sau a stării,
am putea acum s-o folosim sau nu.
Avem o cantitate limitată.
E decizia mea ca detectiv principal, dar nu o iau singur.
Aduc oameni mult mai deştepţi decât mine pentru ADN.
Unii experţi din ţară oferă consiliere pentru a ne asigura
că atunci când mergem mai departe,
că atunci când testăm ceva,
sau folosim ADN, să avem cele mai mari şanse.
Iar dacă şansele nu sunt mari, aşteptăm puţin.
Dacă aveţi întrebări pentru mine, desigur, răspund cât pot.
E bine să primim nişte...
informaţii.
Am spus-o mereu, e bine să avem perspective noi.
Putem comunica ca familie şi poliţie
şi, sperăm, să rezolvăm la final.
Sunt foarte optimist.
Sunt încrezător că tehnologia avansează
şi vom ajunge să ducem probe la laborator,
care înainte nu se testau,
cu aşteptarea realistă de a obţine un profil curând.
Vom rezolva acest caz în viitor. Vreau ca publicul să ştie asta.
SEDIUL POLIŢIEI
Veţi avea propria durere, propriul mod şi propriul timp.
Nu trebuie să o trăieşti pe a mea.
La un moment dat, proiectul se încheie
şi, sper, filmul e gata şi renunţi.
A fost un alt fel de proiect, pentru că nu am terminat.
A fost foarte complicat.
Nu puteam vedea toate unghiurile, toate firele narative, toţi oamenii.
Aşa că sentimentul de bază a fost unul de eşec.
Şi sentimentul mai mare a fost că am dezamăgit oamenii.
Am simţit că i-am dezamăgit
pe cei care mi-au oferit încredere.
Dar ştiam că merită să perseverez.
Şi mă bucur că acest material îşi găseşte un loc
care pare o formă de a onora oamenii care mi-au permis să-i filmez.
Pe măsură ce trec anii,
cazul încă rămâne nerezolvat.
Obişnuiam să mă ascund în fiecare 6 decembrie.
Nu mă găsea nimeni. Îmi luam liber de la muncă,
chiar şi când eram încă la poliţie, şi făceam la fel şi după.
Pe 6 decembrie, nu mă găsea nimeni.
Şi stăteam retras într-un colţ, singur.
Cred că e versiunea mea a unei zile îngrozitoare.
Şi probabil că aşa va fi atâta timp
cât cazul rămâne nerezolvat.
Uneori, cred că am o amintire, dar e o fotografie,
şi e o fotografie pe care am văzut-o de multe ori,
şi cumva creez o poveste în jurul ei.
Nu cred că are importanţă dacă amintirea e exactă sau nu,
pentru că e amintirea ta.
Deci întrebi cum facem faţă amintirilor traumatice
şi cum le schimbăm sau le vindecăm, nu?
Există o întreagă şcoală de gândire care spune
că: „Spunem povestea iar şi iar.”
Dar cred că trebuie să se întâmple şi altele
în timp ce spui povestea iar şi iar.
Cred că avem nevoie de mult sprijin pentru a face asta.
Şi de compasiunea altor oameni în jurul nostru
în timp ce ne ascultă povestea.
Există un beneficiu real pentru povestitor şi pentru cel din public.
Şi pentru cel care aude povestea.
Cred că asta poate schimba modul în care trăieşte amintirea în tine.
Uite-o pe Eliza!
Subtitrarea: Cristina Botîlcă