О, смяна на тоналността.
Звучи като бемол.
Половин тон надолу.
О, да!
Добре.
Няма нужда да се тревожиш за мен, защото съм добре.
Не искам да ми казваш,
че е време да се прибера у дома.
Вече не ме интересува какво казваш, това е моят живот.
Гледай си своя живот, остави ме на мира.
Живей си живота, остави ме на мира.
Това си е моят живот.
Не обичам да ми казват какво да правя.
Никога не съм обичал.
Ще ти кажат, че не можеш да заспиш сам на чуждо място.
Когато бях малък, все ми повтаряха:
"Ще завършиш, ще отидеш в университет, ще си намериш хубава работа и това е."
Не ме чакаше нищо друго.
Но все някога ще спиш на свое място.
Мислех си: "Чакай малко, аз не си представям живота така.
"Искам да правя нещо различно."
Това е моята житейска философия.
Ако ми се прави нещо, го правя.
Не ми трябва нечие одобрение за това.
Живей си живота, остави ме на мира.
Да, това е моят живот.
БИЛИ ДЖОЕЛ: AND SO IT GOES
Поп изпълнителят от 70-те, известен като Piano Man,
е жив и преуспява през 80-те.
Доказателство за това виждаме в Синсинати. Дан Роял беше там.
Били Джоел е на 33 г. и свири на пиано вече 29 години.
Според някои 1973-та е повратна точка в кариерата му
с песента Piano Man.
Национално признание, последвано от поредица хитове.
Но преди година -
друг важен момент - мотоциклетната катастрофа.
Счупих си китката.
Нямам пълна подвижност в нея.
Не мога да си свия ръката по-надолу.
Счупих си и палеца.
Липсва ми парче кост в палеца.
Боли.
Но аз свиря рокендрол. Не съм Владимир Хоровиц.
Тази година Джоел се раздели с жена си.
Човек би си помислил, че разводът и катастрофата ще го укротят малко.
Приемам го със смирение и достойнство.
Не искам да живея!
Вие ли се грижите за Били?
Имаше лични проблеми, но имаш нов мениджър.
Не, бият ме всяка вечер.
При онази катастрофа с мотора аз карах колата.
И да не ви се вярва, Били се завърна.
А странното е, че публиката сякаш никога не си е тръгвала.
Албумът Glass Houses беше чудесен за изпълнение на живо.
Имаше по-силна динамика, която звучеше добре в големи зали.
Беше по-близо до рокендрол музиката,
която ме вълнуваше, когато бях по-млад.
И като завърших този албум,
исках да поема в напълно друга посока.
В този момент се развеждах.
Преосмислях всичко в живота си.
Исках да правя нещо по-сериозно.
Влязох в студиото миналата година, за да запиша този албум,
но се забавих заради мотоциклетна катастрофа,
която обърка целия график и всичко останало.
Отне време, но се радвам, че не се отказах.
Били няма
особено търпение в студиото при запис.
Но The Nylon Curtain беше изключение.
Исках да създам истински звуков шедьовър.
Обикновено използваш студиото, за да запишеш нещо, което създаваш.
В този случай имаше много студийна работа,
използвайки техниката, за да довършим песента.
Експериментирах и ползвах студиото като инструмент.
Той създаваше настроения и звукови пейзажи
като в Scandinavian Skies.
Мога да свиря блус по цяла нощ.
Беше невероятно плодотворен период за Били - музикално и творчески.
Започнаха да променят това, което чувах в слушалките.
Вокалът звучеше различно. Ехото звучеше различно.
Казах си: "О, мога да пиша по това."
Натиск!
Толкова е шантаво и авангардно.
Исках да създам нещо, в което звукът
е също толкова важен, колкото и самите ноти.
За Pressure чувах нещо в стил Чайковски...
И исках да чуя мандолини и балалайки.
Фил Рамон намери руснаци, които свирят на балалайка,
и ги доведе в студиото.
Странно е - влизаш в студиото и заварваш мъже със старинни инструменти.
Но беше много готино и звучеше страхотно.
Шестима свирещи на балалайка? В полукръг.
"Шегуваш се." "Не, точно това искаме."
Натиск!
Едно, две, три, четири, натиск!
Вероятно се гордея най-много с този албум като звуково произведение на изкуството.
Това беше промяна в начина ми на писане.
Защото музиката ме насочи към създаване на различен вид текстове.
Не можеше да са само за любов и гаджета.
Трябваше да са сериозни, защото и музиката беше по-сериозна.
Бях пораснал.
Вече не бях на двайсет.
Не пишех само рокендрол.
Пишех за света.
Беше ерата на Рейгън -
уж символ на надежда,
но под повърхността ставаха доста тъмни неща.
Нямаше я обещаната Америка.
Нещата наистина се променяха.
Ние живеем в Алънтаун,
но затварят всички фабрики.
Стоманената индустрия в Пенсилвания загиваше. Имаше безработица.
Това бяха новините всеки ден.
...в Алънтаун,
но изкопаха всички въглища от земята.
В един момент той се насочи към песни като Allentown.
Камерата се отдалечава и ни виждате в друго място и време.
Всяко дете имаше доста добър шанс
да постигне поне толкова, колкото баща си.
Той наистина постигна много от това, към което се стремеше.
Беше много типична песен на Били Джоел и същевременно
нещо по-голямо от него самия.
И става много трудно да останеш,
а ние живеем тук, в Алънтаун.
Егалитарната същност на тази песен - връзката с работещите хора,
е наистина важна в музиката му.
Песните му докосват хората.
Той знае какво ще трогне някого, защото самият той го е почувствал.
Затова има страст
и мисля, че всичко започва от чистотата на музиката.
Той уважава чувствата на хората. Няма преструвки.
Пише песни, които имат значение.
Срещнахме се като сродни души
на Парис Айлънд.
Има една песен в The Nylon Curtain,
която написах за приятелите си ветерани от Виетнам.
Казаха ми, че искат да напиша песен за тях.
Та аз не съм бил във Виетнам.
Нямах право да пиша такава песен. А те рекоха: "Ние ще ти разкажем".
...остри като ножове.
И бяхме толкова надъхани да жертваме живота си.
Няма песен, написана от гледната точка на войника,
който е бил на фронта и е рискувал живота си.
Не за правдата и неправдата, а за това как се е чувствал там.
И се осланяхме един на друг
като брат на брата.
Във всяко изкуство има политически внушения.
Но творчеството на Били
не беше толкова политическо, колкото чиста позиция.
Образът на "ядосания млад мъж" на Били беше точно това,
не беше ядосан млад активист.
В текстовете на Били харесвам това,
че не казва нещата директно.
Това е и част от причината песните му да не остаряват.
Всички ще загинем заедно,
да, всички ще загинем заедно.
Когато слушам Goodnight Saigon, не мисля
за социално-политическите последици от Виетнамската война.
Мисля за момчетата в песента.
В най-добрите си текстове Били Джоел пише за хора,
а не за каузи или концепции.
Благодаря ви.
Бяхте невероятни.
Никога не съм обичал да говоря за политика на сцената.
Хората искат да избягат от тези неща, разбирам ги.
Но понякога се случват неща,
от които не можеш да извърнеш поглед.
Когато си закачих жълтата звезда на Давид
около седмица след Шарлътсвил -
митинга "Обединете десницата"...
Евреите няма да ни заменят!
Трябваше да направя нещо.
Бях ядосан - те шестваха в американски град и скандираха
скандираха "Евреите няма да ни заменят".
Водихме война, за да победим такива хора.
А после Тръмп каза:
"Имаше много добри хора и от двете страни."
Имаше хора, които бяха много добри - и от двете страни.
Трябваше да каже, че това са лоши хора.
Не подлежи на тълкуване.
Нацистите не са добри хора. Точка.
Ядосах се много и трябваше да направя нещо.
Но не исках да се кача на сцената като на трибуна и да кажа, че не е редно.
Затова си закачих звездата -
за да покажа, че независимо от всичко,
винаги ще си остана евреин.
НЮРНБЕРГ, ГЕРМАНИЯ 30-те години
Аз съм евреин.
Баща ми е израснал в Германия в заможно семейство.
Виждал съм родителите му само няколко пъти.
Те се гордееха, че са германци.
Не бяха религиозни евреи.
Баща ми имаше бар мицва и дотам.
Не ходеха на синагога.
Но в Германия, ако роднините ти са евреи, и ти си евреин.
Дядо ми по бащина линия - Карл Джоел,
имал фирма, наречена "Джоел Махт Фабрик" в Нюрнберг.
Имали са фабрика за производство на текстил и дрехи.
Бизнесът му вървял изключително добре,
докато нацистите не дошли на власт.
Били са заможни хора.
Живеели в хубава къща до парк.
В същия парк се провеждали нацистките митинги в Нюрнберг.
Ние носим най-чистата кръв
и го знаем.
Решени сме да запазим лидерството на нацията
и никога да не се отказваме от него!
Баща ми надничал над оградата,
докато изнасяли антисемитските речи
и наблюдавал какво се случва.
Не мога да си представя травмата
да гледаш как СС маршируват и проповядват тези принципи.
Роден е през 1923 г.,
така че е бил на десет, когато Хитлер става канцлер на Германия.
Нещата загрубели.
Германското правителство отнело гражданството на всички евреи.
Нямали право да седят в парка
нито да вървят по улицата.
Нямали никакви права.
Еврейчетата в училище седели отделно в класната стая.
Накрая дори му забранили да ходи на училище.
Един редактор - Юлиус Щрайхер,
издавал няколко антисемитски вестника.
Най-големият бил "Дер Щирмер".
Нарочили дядо ми.
Наричали го "евреинът Джоел".
Накрая тези наредби, закони
и антисемитските вестници се отразили на бизнеса.
Трябвало да слагат печат "Е" за "евреин" на всичко, което изпращали.
Не знам защо е мислел, че е можел да преживее това,
защото ставало все по-ясно, че никой еврейски бизнес няма да оцелее.
Сигурно е бил оптимист
или просто не е искал да го види, не е искал да го осъзнае.
Били принудени да продадат бизнеса на безценица,
за жълти стотинки,
на човек на име Некерман.
Но Некерман така и не им платил.
Дядо ми го питал какво да направи, за да си получи парите
и получил съобщение: "Ще уредим сметките."
Предупредили го в последния момент да внимава, защото ще го убият.
Дядо ми осъзнал, че това е краят.
По-добре да замине, докато още може. Имал късмет.
Успели да минат швейцарската граница, което било трудно за повечето хора.
Ако бяха открили баба ми и дядо ми във влака
с еврейските им документи,
щяха веднага да ги изпратят в концлагер.
Успели да се измъкнат - истинско чудо.
Иронията е, че когато Некерман поел бизнеса,
започнал да произвежда раираните пижами,
които трябвало да носят затворниците в концлагерите.
Произвеждали са ги в "Джоел Махт Фабрик".
Не знаех нищо от това до 25-та си година.
Не знам много други неща. Още се опитвам да подредя пъзела.
Не познавах баща си изобщо
от около осемгодишен
до 25-та си година.
Опитвах се да разбера къде е,
как да се свържа с него, но никой не знаеше.
И ето ме сега в края на пътя.
Оттук накъде?
Когато бях на 21-22 години, отидох в Европа.
Свирех в клубове, в малки барове и места за изяви.
Мислех си, че може би ще успея да издиря някак си баща си,
но нямах и следа - не ми беше писал, нито обаждал, нищо.
Чудех се дали е жив или мъртъв. Не знаех.
В деня, когато си тръгвах за Щатите,
получих телеграма,
в която пишеше: "Намерихме баща ти".
Боже, намерили са баща ми. Къде?
Как да стигна до там?
И тогава разбрах, че баща ми живее във Виена.
Отидох да го видя в дома му
и там имаше едно русо момченце.
Разбрах, че имам полубрат.
Запознах се с Бил, когато бях на пет години.
Запомнил съм този момент.
Беше първият ми учебен ден. Току-що се бях прибрал.
Той ми прочете приказка за лека нощ.
Видях снимки на баща ми как играе в снега и кара ски.
Казах: "Никога не си правил това с мен.
"Какво съм направил? Защо не ми се обаждаше?".
Изпитвах противоречиви чувства,
но той е имал много странен живот.
Воювал е в американската армия под командването на генерал Патън.
Освободили са Дахау.
Опитах се да говорим за това,
но той не искаше да обсъжда миналото си.
Научих повечето неща от брат ми.
През първата седмица
след освобождението той отишъл там
и видял ужасни неща,
които са го травмирали дълбоко.
После научих за семейството на баща ми.
Преследвали са ги.
Много мои близки са били в Аушвиц.
Повечето от роднините ми са убити.
Отидох на гробището, където е погребано семейство Джоел,
а дори не знаех, че имам толкова много роднини.
Понякога ми избликва дълбоко скрит гняв.
За какво? Аз съм жив и здрав.
Но те са унищожили семейството ми.
Иска ми се да познавах някои от тези хора.
Баща ми беше много затворен в себе си.
Много мрачен човек.
Веднъж, когато бях малък, ми каза:
"Животът е помийна яма."
Помислих си: "Леле, доста кофти гледна точка за живота."
След като се преместили в Щатите, Америка не му допаднала особено.
Смяташе я за твърде комерсиална.
Без култура.
Антисемитизмът, с който се сблъскал, го огорчил много.
А когато баба ми и дядо ми решили да се върнат в Германия -
по това време баща ми и майка ми се развели,
и той се върнал в Европа.
Бях там, когато Били се срещна с баща си.
Баща му влезе, никой не каза нищо,
но напрежението се усещаше.
Беше неловко.
Как възстановяваш връзката с баща си?
Или той със сина си?
Мисля, че бяхме прекалено плахи, за да разговаряме.
Просто прекарвахме време заедно
и търсехме начин да стоплим отношенията, да общуваме.
Никой не знаеше точно как.
В мен назряваха мисли.
И един ден просто седнах и започнах да пиша песен.
Тази песен е посветена на баща ми.
Забави темпото, щуро дете.
Млад си, а летиш без цел.
Амбициозен, но сам, уплашен -
кажи, защо те гони страхът все още?
Защо бързаш? Защо препускаш без покой?
Охлади страстите, преди да прегориш.
Чака те толкова много работа...
Имах привилегията да опозная Били лично.
Той имаше много травми от младостта си.
Това се прокрадва в някои от песните на Били.
Кога ще осъзнаеш,
че Виена те очаква?
"Виена те очаква."
Предполагам, че точно това търсех.
Баща ми беше там. Със сигурност търсех него.
Но освен заради баща ми, това е музикалната столица на света.
Така че има много значения, много пластове.
Жалко, но такъв животът си избрал.
Толкова си бързал, че си забравил нещо ценно.
Мисля, че историята на Били психологически е много по-дълбока,
отколкото самият Били иска да признае.
Има някои травми, които човек никога не превъзмогва.
Има и определени мотиватори в живота, които понякога дори не съзнаваме.
Но мисля, че него го движи
желанието му да опознае баща си чрез музиката.
Кога ще осъзнаеш,
че Виена те очаква?
Благодаря.
Сега искам да се опитам
да посвиря на пиано с баща ми, ако се съгласи да излезе.
Винаги имаше отчуждение, винаги се усещаше дистанция.
Държеше хората на страна.
Исках да сме близки.
Исках баща ми да се гордее с мен.
Исках да говоря с него за музиката и живота.
Но така и не изградихме силна връзка.
Никога не преживяхме вълшебен момент.
Жалко.
Къде е оркестърът?
Не трябваше ли това да е мюзикъл?
Аз седя на балкона.
Как, по дяволите, съм пропуснал увертюрата?
Where's the Orchestra? е последната песен в албума The Nylon Curtain.
Въпреки че
нямам абсолютно
никаква представа...
Беше песен за разочарованието.
За мен това е обобщение на живота.
Животът не е мюзикъл, а гръцка трагедия.
Къде е оркестърът?
Лека нощ, Вашингтон. Не позволявайте никой да ви пречупи.
Бях съсипан емоционално и физически от работата по The Nylon Curtain.
Чувствах се на ръба на смъртта.
Бях на път година след година -
пишех и записвах песни, изнасях концерти - без спиране.
Никога не си бях взимал отпуска.
Говорех си с Пол Саймън, който ми е приятел.
Той каза: "Защо не отидеш на Карибите в Сен Бартс?".
Не го бях чувал.
"Много е спокойно. Много е готино.
"Ще ти хареса. Никой няма да те притеснява."
Послушах го и отидох в Сен Бартс.
Очаквах да е едно тихо островче.
Ще ви разкажа за една жена.
Кристи Бринкли достигна върха
в модната индустрия.
Тази златна калифорнийска красавица има невероятен рекорд -
появявала се е на над сто корици на списания.
Бях на фотосесия в Сен Бартс.
Един човек от екипа ни дотича и каза:
"Божичко, хора, Били Джоел е в ПЛМ!".
Хукнахме към ПЛМ, а той седеше на бара.
Били не се чувства удобно в помещение, докато не види пиано.
Не свири, за да го слушат другите.
То му дава усещане за сигурност. Затова не е чудно,
че докато е там, в Сен Бартс,
влиза в бар, в който има пиано.
Сяда да свири, вдига поглед
и вижда как го зяпат изумително красиви модели.
Беше изгорял като рак.
Носеше някаква хавайска риза, като за почивка.
Казах си: "Боже, това е невероятно.
"Благодаря ти много, пиано."
Веднага ме разсмя.
Беше толкова забавен.
Каза: "Ще ти изсвиря няколко песни."
Отидох и седнах до него на пианото, а той попита: "Каква музика харесваш?".
И аз запях...
Пея си,
а Били каза нещо от сорта на "Добре, ясно."
Засвири песента, аз пеех.
И тогава влезе Ел Макферсън. Тя много харесваше Били Джоел.
Имаше прекрасно тяло
и го разхождаше наоколо,
за да привлече вниманието му.
Аз се заприказвах с Ел, после с Кристи.
Изведнъж едно младо момиче се приближи и каза:
"И аз мога да пея."
"Да, да, разбира се.
"Не ме занимавай, малката."
И това младо красиво момиче запя с такъв глас...
Беше същинска Уитни Хюстън!
А това беше първата й работа като модел.
Беше невероятно.
Всички бяха красиви. Всички бяха модели.
А аз бях просто изгорял от слънцето нещастник, свирещ на пиано.
Най-накрая оставиха Били да изпее няколко песни.
Беше страшно забавен,
смешен, червен и лъскав.
Имаше нещо много мило в него.
Прекарахме си страхотно, смеехме се, говорихме, какво ли не.
И решихме да поддържаме връзка.
И двамата живеехме в Ню Йорк,
затова започнахме да се срещаме и се харесахме.
Казах на майка ми: "Излизам с един мъж, който е много мил,
"но сякаш не е точно моят тип.
"Косата му е като кошница, типично като за Лонг Айлънд.
"Но е много интересен и забавен."
А тя рече: "Скъпа, можеш да му промениш прическата, обувките,
"но ако е добър човек, послушай сърцето си."
Излязохме на истинска среща на концерт на "Бийч Бойс".
И разбира се, Били се озова на сцената.
Имаше нещо много сладко и старомодно в него.
Така приятелството ни се превърна в романс.
Излизам с тази красива супермоделка. Аз?!
Аз съм от Хиксвил. Как стана така? Защо изобщо е с мен?
Но беше много продуктивен период.
Написах много песни за нея. Тя беше моята муза.
Сякаш отново бях тийнейджър,
изпитващ същите емоции, които имах,
когато за пръв път откривах романтиката и любовта.
Прекарваме си страхотно!
Толкова дълго време,
толкова дълго време
аз съм гласът, който чуваш в коридора,
и най-голямото чудо от всички.
Беше забавно да преживеем този вихрен романс
и части от него да се превърнат в музика.
Някои не припарват до вратата,
щом има риск да се отвори.
Исках да създам нещо простичко, наивно и радостно.
Така се роди An Innocent Man,
който всъщност е посветен на музиката от моята младост.
Някои живеят със страха от допир
и с гнева, че са били глупаци.
Например песента Innocent Man е вдъхновена от стила на "Дрифтърс".
Защото съм невинен човек.
С Uptown Girl
се опитах да пресъздам звученето на Four Seasons с Франки Вали.
Бяхме момчета от кръчмарска група
и беше като завръщане в 50-те и 60-те -
свирехме музиката, с която бяхме израснали.
Под крайбрежната алея,
долу край морето, да.
Под крайбрежната алея.
Забавлявахме се страхотно с тези записи.
И всички песни за An Innocent Man се родиха бързо.
Беше като...
"Така се чувствам. Това пиша.
"Каквото е такова."
Искам лесни,
лесни пари.
Били Джоел е в разгара на национално турне,
което се разпродаде още преди да започне.
Имаше съвсем нова публика.
Много по-млади хора, които не познаваха Piano Man,
не познаваха The Stranger, а може би единствено
видеоклиповете на Pressure и Allentown
и новите, които направихме за Innocent Man.
Бяха ме открили чрез тях - страхотно.
Били е невероятен.
На колко години си? - На 16.
Беше началото на 80-те, когато се появи MTV.
Музикална телевизия MTV!
Видео музика 24 часа в денонощието!
Били не обичаше да снима видеоклипове.
Искаше музиката му просто да рисува във въздуха
и хората да използват собственото си въображение, което е безгранично.
Освен това не смяташе, че е от типа звезди красавци
за видеоклипове.
Искаме да изглеждаме добре на камера, нали?
Така е, а Паула се грижи за това.
Но той осъзна, че са важни.
Така тези видеоклипове се превърнаха в голяма част от работата му.
Това не е видеоклип. Това е малък, но важен филм.
Това е триминутен филм.
Тъкмо бях започнал с музикални клипове.
Имах малка продуцентска компания.
Обадих се на Били и му казах какво правя.
Тишина! - Снимаме!
Първата песен, която поискаха, беше Tell Her About It.
Денис Арфа, агентът на Били, каза, че ще уреди Родни Дейнджърфийлд.
Аз съм Родни Дейнджърфийлд.
Ще бъда в MTV за световната премиера на видеоклипа на Били Джоел.
Така направихме Tell Her About It. Стана страхотен.
В крайна сметка направиха едни от най-добрите клипове за този период.
Наложи се да чакам вечно,
но по-добре късно, отколкото никога.
Аз съм Били Джоел и ме гледате по Музикална телевизия MTV.
Следващото видео беше на Uptown Girl. Били поиска да включим Кристи.
Отговорих: "Да, вие сте по вестниците всеки ден.
"Най-логично е да е тя".
После отидох при Кристи.
Кристи каза: "Виждаш ли това? Това са пари."
Казах й: "Виж, ще участваш само за малко.
"Ще си с каквито искаш грим и прическа. Само кажи на Били, че приемаш."
И тя му каза, че приема.
С момиче от елитния квартал.
Виждал съм я в нейния изискан свят.
Вече й доскучават скъпарските играчки
и подаръците от богаташките момчета.
Тя има избор.
Чувствах се удобно в гащеризон, защото съм работил на бензиностанция.
Всеки със сърце може да я види,
но сега тя си търси мъж от работническия квартал.
Аз съм точно такъв.
Когато се движи,
излъчва красота.
А когато говори,
казва, че вече е моя.
Били не искаше да танцува. Казах му: "Просто се движиш от точка А до Б
"и го правиш със стил".
Беше позитивно и показваше звездната им сила.
Момиче от елитния квартал.
Моето момиче от елитния квартал.
По това време те бяха най-влиятелната звездна двойка.
Имам предвид идеалното съчетание - рок-поп звезда
и най-великият модел в света в този знаменит видеоклип,
който е легендарен и до днес.
Uptown Girl беше световен хит.
Ти ли си мъжът, който пее Uptown Girl? - Да!
Набра страшна скорост. В албума имаше четири хит сингъла.
Но отново се сблъска с критиците.
Innocent Man е непоносим
Особено в началото на 80-те, когато ако нещо не се смяташе за рокендрол,
получаваше някакъв вид критика.
Всички рок критици се интересуваха само от рок, базиран на блус.
Били Джоел не се вписваше в този модел.
И съответно предизвикваше тяхното безразличие или презрение.
Това ни беше общото с Бил. Получавахме много лоши рецензии.
И го приемах лично. Засягах се.
Мислех си: "Кои са тези хора? Те не ме познават."
Определено мразеше рок критиците.
Знам, че адски го дразнеха.
Майната им на тези критици.
Всеки критик, който е критикувал Били, къде се намира в момента?
Къде са всички тези хора, които знаеха толкова добре
какво трябва да правим?
Били влагаше страшно много от себе си в тези песни.
Много от тях са автобиографични,
той разкрива душата и живота си, излага ги на показ,
и когато някой ги отхвърля, това е много болезнено.
Продал е над 40 милиона албума,
спечелил е пет награди "Грами" и има десетина златни сингъла,
но критиците не признават Джоел.
Твърдят, че различните му стилове го лишават
от автентична музикална идентичност,
и го правят неоригинален имитатор.
Нещо като музикален хамелеон.
Обвиненията съвсем естествено го караха да бъде леко резервиран.
За мен това не е нещо лошо, а ренесанс.
Аз се променям постоянно. Интересувам се от всякаква музика.
Ако не си склонен да харесваш Били Джоел,
неговата многостранност всъщност се превръща в недостатък.
За доста критици той беше
едва ли не самозванец.
Човек, който няма собствена идентичност
и би направил всичко, за да е по радиото,
би следвал всяка мода.
"Е, да, пише хубави песни,
"но не е неоригинален и подражава."
Критиците не оценяваха музикалността на Били Джоел.
За тях "музикалност" беше лоша дума.
Но въпреки цялата пъстрота на влиянията му,
в него има автентичност.
И хората откликват на това.
Те смятат, че го познават,
и реагират на това, което казва и чувства.
Ако се вгледате в песните на Били Джоел, той не увърта.
Не пише загадъчни и двусмислени текстове.
Той е много директен и открит.
Песните му са прями и без двусмисленост.
Не се задълбочавам в метафори и сравнения.
Пиша както говоря,
пиша както мисля.
Според мен това е още една причина критиците да го подценяват.
Но точно това правеха едни от най-големите текстописци
от ерата на поп музиката,
от американската песенна класика.
Той е един от малкото съвременни автори на песни,
който може да напише стандарт
по тези правила - куплет, припев, куплет, припев,
осем такта преход, смяна на тоналността, кода.
Това изкуство изчезва.
Той е автор, който мисли структурирано, и точно това ценя в него.
Мисля, че именно това прави песните вечни.
Разкажи й.
Кажи й какво чувстваш.
Много критици не харесваха Innocent Man. Тяхна загуба.
Аз искам да правя това, което ме интересува.
Да пиша каквото искам аз да чувам.
Най-великото рокендрол шоу на света!
Били! Били! Били!
Били, Били!
Благодаря, Били!
Дотогава не го бях виждал да прегръща някого на корица на списание.
После изведнъж се превърна в магнит за папараците.
Беше като взрив.
Ето ги папараците на Лондон.
По времето на Кристи напрежението беше огромно.
Той се превърна в знаменитост.
Но мисля, че никога не се е чувствал комфортно от това.
Кристи, погледни насам!
Първият ни спор въобще беше,
беше, защото ни наобиколиха папараци
и Били беше доста груб с тях.
Казах му: "Много по-лесно е просто да им се усмихнеш.
"Сега вероятно ще те снимат как правиш гримаса
"и точно тези снимки ще публикуват.
"Ако видиш камера, усмихни се,
"ще си направят снимката и ще ни оставят на мира."
Започнахме да се шегуваме.
Видехме ли камера,
аз заставах в поза, а той...
Започнахме да правим това шоу навсякъде.
Но тя винаги остава жена за мен.
О, и тя никога не се предава.
Спомням си, когато бяха гаджета.
Един ден го питах:
"Ще се ожениш ли за нея?".
А той отвърна: "Мислиш ли, че трябва?" Казах:
"Мисля, че трябва.
"Да, мисля, че трябва."
Поп-рок певецът Били Джоел
днес се жени в Ню Йорк.
Бъдещата му съпруга е моделът Кристи Бринкли.
Въпреки че съм влюбен...
Искахме да се оженим на пристанището
с гледка към силуета на Ню Йорк и Статуята на свободата.
Сватбата беше страхотна.
Всички отидохме. Аз, Стив и Брайън.
Той даде всичките ми плочи на диджея
и пускахме тази музика цяла вечер.
Имаше много хора.
Хора от музикалната индустрия, някои от модния бранш,
групата му беше там -
приятели, роднини.
Беше наистина забавно и шикозно.
Беше голямо събитие.
Все пак бяха толкова известни.
Не ти ли казах, че не съм готов за романтика?
Днес е 15 декември 1985 г.
и сме в новия си град Ийст Хемптън.
Нали е красив?
Здравейте! Това е нашата алея.
През първите няколко години беше забавно, беше страхотно.
Ето го и него! Ура!
Някой, който вече е минал през това?
След като вече си тук, нищо не е същото.
Прибрахме се у дома!
Моряците! Ура!
Утре.
Утре е далеч.
Тази нощ
може да продължи вечно.
Някой е понаедрял тези дни.
Остават само четири седмици.
Три и няколко дни.
Е, днес е 16 декември, така че следващия път, като снимаме,
може би ще кажем какво е станало.
Моделът Кристи Бринкли и певецът Били Джоел
вече са горди родители.
Снощи Бринкли роди момиченце, което тежи 3 кг,
в манхатънска болница.
Не можеш да станеш възрастен, докато не изпиташ родителството и изведнъж
вниманието вече не е върху теб.
Имаш съвсем различна перспектива.
Безусловна любов.
Не бях изпитвал такова чувство, докато не поех това дете в ръцете си.
То е по-важно от мен. То е всичко.
То е бъдещето.
А аз съм отговорен за него.
Трябва да се старая да не бъркам.
Тръгваме.
Трябва да запомня тези моменти,
защото ще траят кратко.
Аз нямах баща.
Исках да бъда бащата, който аз нямах.
За мен беше много важно.
Здравей! - Здравей!
Израснах в Ийст Хемптън.
И си мислех: "Еха, мама и татко са много известни."
Не знаех, че родителите ми са знаменитости.
Мислех, че аз съм звездата, защото така се отнасяха с мен като дете.
Винаги ме снимаха и ме изтъкваха
и винаги аз бях звездата на семейните мюзикъли.
Тате, тате, тате, та!
Това съм аз.
Тате, тате!
Били сядаше на пианото и започваше да свири,
а тя се настройваше към пианото
и започваше да пее.
Пеехме всеки ден.
А когато баба ми - наричах я Нани Роз - беше с нас,
тя винаги пееше.
Обичаше музикалния театър с огромна страст.
Има една песен от мюзикъла Showboat -
"Защото той е моят Бил...".
Тя кръстила баща ми на тази песен.
Роз беше уникална.
Когато с Били се събираха,
обичаха да си пеят песнички от Бродуей
и постоянно сменяха акцентите.
Вече не идваш у нас на кафе.
Обожаваха да правят представления заедно.
Едно за моя любим
и едно за из път.
Баба ми беше изключително екстровертна,
почти до крайност.
Просто безкраен извор от емоции,
които винаги кипяха в нея.
Започваше да пее нещо,
после емоцията я завладяваше
и се разплакваше.
Беше непредсказуема.
Много променливи настроения, да.
На него му беше трудно майка му да се държи толкова непредвидимо.
Но според мен изпитваше огромно съчувствие
към тежкото й положение като самотна майка.
Тя винаги беше до мен. Винаги.
Тя беше първоначалният ми мотиватор.
Тя беше моят застъпник.
И в добро, и в лошо, той я обичаше.
А тя страшно се гордееше, че той е успешен
и пътува по целия свят.
Ето го Биг Бен, Алекса. Виждаш ли големия часовник?
Торчело - първата столица на Венеция.
И аз обичах да пътуваме.
Харесваше ми да съм част от голямо пътуващо семейство.
Опитвах се да пътувам колкото се може по-често.
И смятах, че е наистина важно за Били
да прекарва време с Алекса.
Аз съм
невинен човек.
Да, такъв съм.
Ще получат ли феновете ти каквото очакват? - Не всичко, което очакват.
Тя си има неща за гримиране, козметика, има много хубави неща.
Хората се привързаха към тях като двойка.
Мисля, че им беше забавно да виждат как противоположностите се привличат.
Аз съм Джон Малкович. - Аз съм Били Джоел.
Трябва да ти кажа - възхищавам се, че си женен за Синди Крофорд.
Не, женен съм за Кристи Бринкли.
Мечтай си.
Бях издал The Nylon Curtain, а след това пуснах An Innocent Man.
Имах съвсем малка дъщеря.
Не исках да се трепя сам
в някаква стая, опитвайки се да измислям песен след песен.
Исках да се радвам на семейството си.
Така че се съпротивлявах известно време.
Но знаех, че рано или късно трябва да се върна към работата.
Изсвири хармонията.
Беше ми трудно да пиша.
Липсваше ми амбицията, която имах за предишните албуми.
И го чувах в албума.
Трябва да измисля още една част. Мост или нещо такова...
Докато композирам, виждам пианото
като голямо черно чудовище с 88 зъба,
което иска да ми отхапе ръцете.
И песента не идва.
А когато започне да се получава,
трябва да я задържа, за да я уловя докрай.
Защото творческият блокаж е ужасен.
Винаги съм пишел сам.
Много е самотно.
Трябва да се усамотя, когато пиша.
Иначе се разсейвам.
Трябва да се затворя в моя бърлога, като пещерен човек.
Ставам раздразнителен, меня си настроенията,
минавам през всякакви емоционални състояния.
Чувствам се напълно изолиран от останалия свят.
Но се налага, ако искам да пиша.
Трябва да мога да остана в пълен вакуум.
Така че е самотна работа.
За мен основният език е музиката. В музиката винаги има послание.
Има нещо дори преди да дойдат думите.
Но работата е да го изровиш, да разбереш какво е.
Барабаните звучат чудесно в тази стая.
Да, не чуваш ли барабаните?
Звучи ли добре? - Невероятно.
Ей, Либ, може да си ходиш. - Пей.
Хайде. Пей.
Фил Рамон, който беше приятел с Рей Чарлс, ми каза,
че Рей искал да запише песен с мен.
"Имаш ли предвид нещо, което би написал за теб и Рей?"
Цял живот Рей Чарлс ми е бил идол.
Вероятно е любимият ми певец на всички времена.
Помислих си: "Ще напиша песен за общото между нас."
Кое е най-постоянното нещо в живота ни?
Пианото.
Затова отидохме до Лос Анджелис за проба.
Рей Чарлс влезе и аз почти се вцепених.
"Наистина е Рей Чарлс.
"Той е."
Ти пееш "Откъснах се от живота..."
Ще довърша моста.
Искаш ли да продължа да пея? - Да.
Фил Рамон предложи и двамата да свирим на пиано.
И това веднага разчупи леда.
Това е връзката между нас -
силна емоционална привързаност, която и двамата изпитваме към него.
А сега щях да пея с Рей Чарлс!
Бях ужасно притеснен.
Той оживява.
Само той може това.
Моят малък роял -
друго не ми трябва.
Много ми харесва разширената метафора за пианото
като любовна връзка за цял живот.
Обожавам тази песен.
А това, че накара Рей Чарлс да пее с него -
това е гениално.
Нужна е само
силата на ръцете ми
и този малък роял
ми откликва с обич.
Това искахме.
О, да, прекрасна е. - Готова е.
Идеално се получи.
Направо е върхът. - Така е, като се отпуснеш.
Да, точно така! Готови сме.
Едно, две...
Едно, две, три, четири.
След албума The Bridge направихме околосветско турне.
Къде ли не ходихме. Свирихме много във Франция.
Бяхме в Холандия. - В Лондон.
Свирихме в Берлин през 1989 г., когато падна стената.
Бяхме първите, които отидоха за обединението на Германия...
Бях си подготвил цяла реч.
Според мен винаги трябва да свириш на места, които са уникални,
където хората нямат такъв опит.
А ти приемаше оферти, на които други отказваха, като Русия.
Каква е максималната полза, която искате да извлечете
от това двуседмично преживяване?
Да срещна много приятели, да зарадвам хората с музиката си
и да положа основата на нещо трайно.
Този човек току-що ни покани в дома си.
Имате хубава музика.
Поп музиката е универсален език за младите хора във всяка страна.
Политиците явно не успяват да постигнат нещо голямо.
Мисля, че понякога е задача на артистите да започнат диалог.
Довиждане, благодаря.
Публиката беше страхотна, развълнувана да чуе рокендрол.
Искаха да се развихрят. Такъв беше духът на руснаците.
Искаха да общуват с нас.
Слагаха бутилка водка на масата,
сваляха капачката и я изхвърляха.
Помня, че водката не беше с капачки на винт.
Имаше нещо, което махаш и хвърляш.
Питах ги: "Нямате ли друга капачка за затваряне?".
А те: "Защо?
"За какво ни е?".
Когато потроших пианото, публиката полудя.
Не бяха виждали такова нещо.
Богати американци си чупят оборудването.
"Да не ни се ядоса?"
"Какво ли ще строшиш довечера?"
Та-та!
Това е тати, Алекса, в хеликоптера!
Татко!
Върнах се от Ленинград преди два дни. - Как се чувстваш у дома?
Толкова се радвам, че живея в САЩ.
Хали гали.
Радвам се, че съм у дома.
Отново сме на път, приятели. Този път отиваме в Мейн.
Засега сме стигнали до тук -
езерото Бантам.
Кристи, покажи им езерото Бантам.
Тръгнахме да обикаляме крайбрежието на Мейн
на зиг-заг по брега.
Беше вълшебно пътуване, откривахме малки градчета.
И беше забавно - във всеки град, в който влизахме,
сервитьорът или собственикът на ресторанта казваше:
"О, да. Вие сте собствениците на онова огромно имение по-нагоре."
Ние отговаряхме: "Не сме ние."
А те казваха: "О, напротив.
"Купихте кон от мен".
"Не, не сме."
Това е интересно.
Доволен съм, че ще останем тук, вместо да продължим надолу.
Защото скоро ще се мръкне.
Непрекъснато някакви хора ни казваха:
"О, да, вие купихте стария хотел
"в Северна Каролина" и прочие.
А ние: "Не, не сме."
Започнах да подозирам,
че мениджърът му купува неща от негово име.
Мислех си: "Той лети навсякъде с частен самолет.
"Купува наред състезателни коне.
"И всички си мислят, че сме си купили къща до тях.
"Нещо тук не е наред."
Казах на Били: "Франк Уебър краде от теб."
А той не искаше и да чуе.
Имах апартамент в Манхатън
и отидох да видя как върви ремонта на една моя къща.
Разбрах, че не достигали пари за ремонта.
Мои познати от музикалния бизнес ми казваха:
"Какъв ти е проблемът да го покриеш?
"Току-що пусна хитови албуми. Къде са ти парите?".
Не знаех как да отговоря.
Наистина не бях следил този процес.
В живота на всеки неизбежно пада дъжд.
Били ми се обади, че не му стигали пари за къщата.
Аз казах: "А как Франк има за своята?".
Той нямал толкова големи разходи.
Казах му: "Били, много си наивен."
Франк му беше станал доверен съветник.
Били ми каза, че парите почти свършили.
На този етап в кариерата си Били Джоел да каже "Нямам пари", е нелепо.
Нещо не беше наред.
"Имаш хитове в Топ 10, турнета - трябва да имаш много пари.
"Защо не ти стигат парите? Какъв е проблемът?"
А той ми отговори:
"Гледай си работа."
Когато повдигнах въпроса, той каза:
"Познавам го много по-отдавна, отколкото познавам теб."
Това беше неговото семейство - което той си беше избрал.
Казах: "Виж, обичам те, опитвам се да те предпазя.
"Виждам как те ограбват."
Били му вярваше.
Вярваше му повече, отколкото на мен,
което, разбира се, ме засегна.
Предложих му да наеме одитор.
"Не казвам, че нещо не е наред,
"но поне някой да погледне."
Затова наредих извършване на одит.
И след одита установих, че съм много далеч
от това, което трябваше да имам.
Удари ме като гръм от ясно небе.
Трябваше да съм на върха, а бях на дъното.
Вчера Джоел подаде иск за 90 милиона долара срещу Франк Уебър -
негов мениджър от 1980 г.
Независим одит на Уебър и фирмата му "Франк Мениджмънт" установи,
че "Уебър е използвал Били като своя лична банка".
По-зле - мениджърът
е бил шурей на Били,
както и кръстник на дъщерята на Били Джоел.
Дължах на данъчните пет милиона долара.
Нямах парите, които мислех, че имам.
Беше съкрушително.
Били може да бъде предан до крайност.
И той бе сляпо предан на Франк.
Но накрая тази вярност се пречупи.
Беше емоционален шок.
Ако не мога да му поверя да се грижи за интересите ми...
Колко глупав съм бил!
Колко наивен съм бил!
Беше много потискащо.
Като започнах при Били, нямаше всичките си авторски права.
Под мое ръководство отново придобихме всички права
върху неговите песни.
Франк Уебър казва, че винаги е действал в интерес на Били Джоел
и съдебният иск го е изненадал много.
Били обичаше да казва, че той ще се грижи за музиката,
а аз ще се грижа за бизнеса.
Франк отрича тези обвинения
и отвръща, че въпросните инвестиции
са се провалили заради рецесията и други фактори.
Това беше житейски преобразяващо, трагично събитие за баща ми.
Ако богатството зависи от парите...
Когато той предаде доверието и приятелството му...
...тогава може никога да не успея.
...мисля, че това го съкруши.
Изпитваше огромна болка от това.
Ще бъда дребен играч...
Когато разбрах, че парите ми почти са изчезнали,
бях бесен.
Осъзнах, че трябва да започна отначало.
Трябваше да се върна към писането на нови песни,
да записвам албуми
и да тръгна на турнета, за да си върна парите.
Разбирате - имах семейство, дете,
имах съпруга, роднини, трябваше да се грижа за всички.
Аз се грижех за тях.
Уморен ли си? - Изтощен съм. Не съм спирал.
Притеснявах се, че ще се отрази зле на брака ми.
Щеше да е зле за отношенията с дъщеря ми.
Огорчен съм. И съм ядосан.
Искам да бъда с тях.
Не искам да го правя заради финансови проблеми.
Но нямах избор.
Трябваше да изляза и да си изкарвам хляба.
На този етап от кариерата си
той можеше да запълни "Медисън Скуеър Гардън" няколко вечери,
няколко вечери в Бостън.
Така че възможността
да си върне парите
вероятно беше по-добра идея,
отколкото да продължава да се бори, да изчерпва енергията си
и да върви надолу...
И така взе решението
просто да запретне ръкави и да се захване с възстановяването.
Писателят, композитор, певец и концертен изпълнител от Лонг Айлънд...
Били Джоел идва на стадион Янки.
Мисля, че с всеки албум той става все по-велик,
защото си остава обикновен човек
въпреки невероятния си талант.
Харесва ли ти как звучи в края?
Да имаме три песни на бис?
Супер е, човече.
Рокендрол, Били Джоел!
Не ми пука какво пее, просто искам да го видя.
Той е невероятен артист.
Идваме чак от Охайо само за да чуем как Били Джоел изпълнява Piano Man.
На "Даунаистър Алекса" съм аз,
и из пролива Блок Айлънд минавам.
Курс към Винярд съм начертал,
но тази нощ към Нантакет отплавам.
Това се случва на много музиканти.
Имам сметки да плащам, на деца да купувам дрехи.
Не ни интересуват парите.
Не го правех заради парите, а заради музиката.
Като всички местни тук,
се наложи се да продам своя дом.
Твърде горд да напусна, работих до изнемога,
за да запазя своя "Даунистър Алекса".
Не обичах да мисля като бизнесмен.
Исках да бъда артист.
Просто исках да мисля за музиката, творчеството и бях над всичко това.
Е, глупости. Не бях над всичко това.
А добър капитан не може да заспи...
Трябваше да защитя тези песни. Те бяха моите деца.
Бяха сираци, докато не заявих родителските си права над тях.
...от камбаната в Гардинърс Бей.
Затова поех управлението
и повече не погледнах назад.
Но хора на сушата разчитат на мен.
През 1989 г. Били Джоел претърпя големи промени.
Навърши 40 г., уволни мениджъра си, включи нови хора в групата
и записа първия си албум от три години насам - Storm Front.
В Били Джоел гори огън, подклаждан от лош мениджмънт.
Били Джоел, останал без пукната пара, работи усилено да се измъкне от дупката.
Знамето е за ураган.
Червено знаме с черен квадрат в средата.
Видите ли знамето, не излизате.
Това предупреждение ли е? - Да.
Че нещо ще се случи, човече. Идва буря.
Не мога да устоя
на откритото море.
Червени флагове се веят
от мачтата на бреговата охрана.
Кой е любимият ти албум на Били Джоел? Труден въпрос.
Но за мен е Storm Front.
Казват: "Фен си на Били Джоел, но това е краят на кариерата му."
Колко други артисти познавате
в края на кариерата си,
направили албум, който е толкова вълнуващ?
След повече от 16 години в музикалния бизнес
Джоел казва, че не е лесно всеки нов албум да бъде различен.
Този път се опита да го постигне с нов продуцент -
Мик Джоунс от "Форинър".
Работя добре с Фил Рамон.
Просто този път исках автор на песни
и инструменталист и това е Мик Джоунс.
Работих с Фил Рамон до края на 80-те
и започвахме да изпадаме в нещо, което смятах за рутина.
Осъзнах, че е време за промяна.
Фил се засегна и аз го знаех.
Защото връзката им беше страшно силна.
Преживяваше го като раздяла.
Хората, с които работиш, се превръщат в твое семейство.
И е трудно да се разделиш с близък.
Невинаги е лесно, когато свикнеш да работиш по определен начин.
Стоя аз тук,
за да ме види целият свят.
Но Били трябваше да го направи -
да се промени, за да остане актуален и с различно звучене.
Само исках да знаеш...
Безсрамие...
Били променяше нещо с всеки албум.
Разликата в този албум обаче наистина си личи.
Хари Труман, Дорис Дей, Червения Китай, Джони Рей,
Южния Пасифик, Уолтър Уинчъл, Джо Димаджо.
Джо Маккарти, Ричард Никсън, Студебейкър, телевизия,
Северна Корея, Южна Корея, Мерилин Монро.
We Didn't Start the Fire беше първият сингъл от албума Storm Front
и се превърна в огромен хит.
Розенберг, водородна бомба, Шугър Рей, Панмунджом,
Брандо, Кралят и аз, "Спасителят в ръжта".
Айзенхауер, ваксина, Англия с нова кралица,
Марчиано, Либерачи, Сантаяна, сбогом.
Не ние подпалихме огъня,
винаги си е горял, откакто светът...
Когато пишех тази песен, започнах да търся заглавия в пресата.
Преглеждах ги година по година.
Постоянно излизаха.
Йосиф Сталин, Маленков, Насър и Прокофиев,
Рокфелер, Кампанела, комунистическият блок.
Има осезаемо чувство за история заради тези заглавия.
Диен Биен Фу пада, "Рок около часовника",
Ливан, Шарл дьо Гол, бейзбол в Калифорния...
Днес, на 41 години, хлапакът, който така и не завършил гимназия,
има изненадващи нови почитатели - ученици.
Според учители песните на Джоел са най-доброто учебно средство
след "Улица Сезам".
We Didn't Start the Fire издигна Били вероятно
до върха на кариерата му по онова време.
Една от най-големите ни звезди - Били Джоел.
Започнахме да репетираме за турне,
което ще направим... в началото на декември.
Ще сме на път много дълго.
Не харесвам пътуването. Обичам да свиря.
Когато музикантите се забавляват,
свирейки заедно, си спомняш защо си се захванал с това.
На върха си.
Наречи ме шут, наречи ме глупак,
но в тоз миг съм много добре пак.
Чист като кристал, остър съм без край,
чувствам се на върха на своя рай.
I Go to Extremes отразява какво се случваше в живота му,
защото се люшкаше между това да бъде семеен мъж
и измъчен артист.
Скъпа, не знам защо стигам до крайности.
Не знам какво е преживявал по онова време.
Но виждах човек, който се бореше.
Кой музикант не се чувства сигурен на сцената с музиката си?
Това е единственото нещо, което няма да те предаде, нали?
Сигурна съм, че това беше неговото убежище.
Скъпа, не знам защо стигам до крайности.
Доста е маниакално.
Защо стигам до крайности? Защо винаги съм на ръба?
Невинаги е приятно.
Разкъсваш се между различни крайности.
Осъзнаваш го и си казваш: "Сигурно е трудно да се живее с мен".
Малко ми напомня за майка ми, защото тя беше много променлива.
Ту беше в депресия, ту в еуфория.
Така че вероятно е семейна черта.
Бяхме на турнето Storm Front.
Виждал съм как Били губи контрол.
Но този път наистина стана много зле.
Идваше на репетиции и понякога беше толкова разсеян
между случващото се и опитите да притъпи болката,
че ми казваше да направя нещо на барабаните,
а на следващия ден ме питаше защо го правя.
Другите се обаждаха: "Ти го накара вчера."
Не можеше да ни повярва. Просто не помнеше.
Това е периодът, в който Били се луташе.
Просто прекалено много неща в живота му се разпадаха.
Една вечер се събудих и не знаех къде е Били.
Буквално започнах да звъня на баровете в околността
и го намерих.
Казаха ми, че е при тях.
Предупредих ги да не му казват.
Просто исках да знам къде е.
Но подобни случки, за които знаех, започнаха да се прокрадват
и това беше обезпокоително.
Но той не искаше да го обсъждаме.
Предпочиташе просто да го потиска надълбоко, да не го вижда.
Много артисти се борят със зависимости.
Просто имат нужда от отдушник.
А и са под безкраен натиск от развлекателната индустрия -
напрежението да е на сцена,
напрежението да иска да угодиш на всички,
напрежението да крепи брака с майка ми
или да продължава с турнетата.
Мисля, че е носел огромен товар
и това го е довело до алкохола.
Върху какво работиш сега?
Да, всъщност пиша и записвам нов албум тук,
в източната част на Лонг Айлънд.
Имам малко студио.
China, много груб микс, 16.12.1992.
Той искаше да запише албума
на Шелтър Айлънд,
защото се чувстваше спокоен в Лонг Айлънд.
Събирам записи.
Работното заглавие е The Shelter Island Sessions.
Искаше да остане и да го развием където се е родил.
Били щеше да го продуцира сам.
Били пишеше песните, музиката,
текстовете, управляваше студиото.
Не можеше да прави всичко - твърде много беше.
Реши, че трябва да намери продуцент.
Затова се обади на Дани Кортчмар.
Първоначално занесохме записите в друго студио,
за да ги чуем и да видим какво има на лентата.
Попита ме какво мисля. Казах, че много ми харесват три неща.
Харесва ми авторът на песните - невероятен е.
Харесва ми клавиристът и ми харесва певецът.
"Всички други не струват."
Според мен тези момчета бяха станали толкова самодоволни,
че сякаш си вършеха работата механично.
Казах му: "Ще ти доведа мои хора.
"Ако не се получи, продължавай както преди.
"Без лоши чувства."
Не искам да се затварям за нови идеи
само защото съм свикнал с нещо.
И ми хареса това, което чух.
Но в мрака
виждам как започваш да светиш.
Чух, че Били се връща в студиото с друга група.
Реших да му се обадя.
Той рече: "Какво искаш?" Попитах какво става.
А той: "Какво имаш предвид?
"Ти ми се обади".
Казах: "Били, вече чух." А той: "Либ, трябва да пробвам.
"Просто искам да опитам. Само една песен."
От една песен станаха две,
после три и накрая - цял албум.
Беше дошло време за промяна.
Били обаче се промени за чужда сметка.
Той ми беше барабанист дълго време.
Просто не ни се получаваше с Либърти. Имаше разминавания в темпото.
Разминавахме се в личен план.
Беше като развод, и то враждебен.
Заради това се появи напрежение.
Имаше много търкания.
Имаше много наранени чувства.
Спомням си, че бях разстроен от това.
Изпратих му факс, гласящ:
"Били, разбирам, че се налага - твоето име е на албума.
"Но ако някога ти потрябва помощта ми, обади ми се и ще дойда.
"Но ако Дани Кортчмар има нужда от мен, кажи му да ми целуне задника."
Били взел този факс
и го залепил на стената в студиото.
Много хора са ми ядосани,
защото мислят, че съм постъпил зле с Либърти.
Няма да се оправдавам за това.
Нещата между нас не вървяха и това е.
Мисля, че Либ беше малко огорчен от това,
но се помирихме и отново сме приятели.
Си, ре и фа диез в дясната ръка.
Си, ре, ми.
Само до ла, до диез.
Знаех, че е гениален,
но нямах представа колко е страхотен, докато не влязох в студиото с него.
По това време почти никой не адаптираше европейска музика в поп музика.
Всички други стъпваха върху фолклора,
блуса или поп музиката.
Той използваше елементи, които не бяха познати.
Сол, ре, фа диез в дясната ръка.
Видях цитат от Нийл Даймънд - чудесен автор на песни,
който говореше как се е примирил със своя начин на писане.
Казва: "Простих си, че не съм Бетовен."
Прочетох го и осъзнах, че това е моят проблем.
Аз не си бях простил, че не съм Бетовен.
И се самобичувах, защото за мен
Бетовен беше най-великият композитор.
Моята история като музикант
започна с това, че слушах класическа музика,
защото баща ми беше класически-школуван пианист,
а майка ми слушаше такива радиостанции.
Много деца започват първо да слушат радио
и чуват поп музика.
Аз чувах Моцарт, чувах Бах, чувах Бетовен.
И беше омагьосващо.
Всъщност пренесох това класическо образование в текстовете си.
Важното беше да може да се изпълни като самостоятелна пиеса без думи.
Вземете например Uptown Girl.
Звучи като пиеса на Моцарт.
И това е заложено в много от моите песни.
Например This Night всъщност е директно заимствана от Бетовен.
От Патетичната соната е.
Това е Бетовен в най-мелодичния си вид.
Използвах неговата тема от Патетичната за припева на This Night.
Отдадох му дължимото. Пише го на гърба на албума - Л. В. Бетовен.
Говореха, че съм крадял от Бетовен. Не съм.
Не съм му платил, но не съм го откраднал.
Ние се познаваме отдавна.
Свирих на цигулка в Downeaster Alexa
и забелязах, че той е истински любител на класическата музика.
Може да свири на пиано, да прави оркестрации.
Възхищавам се на хармоничните му прогресии.
Например Allentown е пълна с малки хармонични модулации.
Винаги съм се възхищавал на начина, по който манипулира хармониите.
В класическата музика е същото.
Всички сме стъпили на раменете на гиганти.
Музиката не идва просто от въздуха.
Тя идва от работа и учене.
Взимаш това, което е направено.
Чуваш го, попиваш го
и след това го изпълняваш, но го обогатяваш със своя отпечатък.
Така музиката продължава да живее.
Всъщност не знам как да го изсвиря.
Лявата ръка е с арпежите.
Никой не е израснал в епруветка.
Израснали сме под нечие влияние.
Аз вероятно крада постоянно, без дори да го осъзнавам.
Той държи всички тези хармонии в главата си.
Просто следва инстинкта си, като седне на пианото.
А инстинктът му е доста свързан с класическата музика,
както и с блуса и рокендрола, които обича.
Този албум е пътуване.
Една песен поражда друга.
Има цикъл от песни в него.
До голяма степен така пиша аз.
Изпадам в нещо като състояние на сънуване,
почти като транс.
В него има движение, тече като река.
О, друго нещо, за което се сетих - когато правим паузите...
Как подхващаш...
Песента The River of Dreams ми дойде насън.
Събудих се със звука на ритъма,
чувах призив и отклик, както в госпъла.
Не съм госпъл изпълнител, но това беше толкова различно за мен,
че си казах: "Няма да го напиша. Не, не." Веднага го отхвърлих.
Призив и отклик, както правят в църквата.
Отидох да се изкъпя и докато се сапунисвах, си пеех...
А това не ме оставяше на мира.
Стана част от съществото ми. Не ме напускаше.
И сякаш ми казваше: "Ще трябва да го напишеш, искаш или не."
Когато нещо е толкова силно и толкова въздействащо,
обикновено го следваш.
Трябва да бъде написано.
В среднощния час
вървя насън.
Слизам до брега
на много дълбока река.
Сигурно търся нещо.
Нещо свято, което съм изгубил.
Но реката е широка
и е твърде трудно да я прекося.
В среднощния час
вървя насън.
Преминавах през катарзис.
Трябваше да преоткрия вярата си в човечеството.
Трябваше да възстановя вярата в себе си.
Трябваше ми изкупление.
Знам, че реката е широка,
отивам всяка вечер и стоя на брега.
Опитвам се да я прекося,
за да намеря най-после това, което търся.
В среднощния час
вървя насън
през долината на страха
към много дълбока река.
Търся нещо,
отнето от душата ми,
нещо, което никога не бих загубил, нещо, което някой открадна от мен.
Когато стигнах до края на албума,
осъзнах, че песенната форма беше направила пълен кръг.
Бях уморен от писането на думи.
Не че щях да се откажа от музиката или да спра да композирам,
но бях казал каквото искам.
Бях приключил с писането на песни.
Седя си тук в Авалон,
гледам как дъждът вали.
Бях уморен от тиранията на римата.
Всички са си вкъщи, нали?
Попитах го защо е спрял да пише поп песни,
и той каза, че това било най-ужасното,
мъчително преживяване, през което е преминавал.
Защото е перфекционист,
а това го съсипваше.
Това са последните думи, които имам да кажа.
Писането е нещо наложително. То е като глада.
Ако го нямаш в себе си, просто няма да пишеш.
Ще има други думи някой друг ден.
Мисля, че когато написа Famous Last Words,
вече не искаше да се състезава със себе си.
"Не искам да ме сравняват с Just The Way You Are,
"с The Stranger или с каквото и да е."
Мисля, че в един момент трябва да бъдеш философ и да кажеш:
"Сега е време да бъда мълчалив стоик."
И аз уважавам това.
Това са последните думи, които имам да кажа.
Все още смятам, че това беше естественият ход на нещата.
Така че приключих книгата.
Благодаря.
Когато Били спря да пише, разказваше
как, след като станал известен, всички търсели особен смисъл
във всичко, което казвал в песните си,
и всичко се тълкувало през филтъра на неговата известност,
на личния му живот, браковете му.
Нещо в него се пречупило. Нещо прекъснало.
Мисля, че отчасти може да е и от страх.
С напредването на възрастта той не искаше да работи по-посредствено.
Мисля, че Били искаше признание, каквото не беше получавал -
нещо сериозно, литературно, поетично.
Реакцията на критиците към Били донякъде се подобри с годините,
но не мисля, че това му беше достатъчно.
Донякъде е малко тъжно.
Той е бил като фонтан на креативността, който изведнъж е пресъхнал.
Да гледаш как все още е напълно функциониращ артист,
работещ с толкова, така да се каже, жизненост както преди,
но без да пише повече, беше като пъзел, загадка.
В среднощния час
вървя насън
през пустинята на истината
към много дълбока река.
Всички свършваме в океана.
Всички започваме като поток.
След като написах River of Dreams, имах нуждата да спра да пиша песни.
Но тя стана хит. Иди че разбери.
Стинг и Били Джоел с номинации за "Грами"
Не само че си върна парите, но стана и по-известен, и по-добър,
може би заради трудностите.
"Поваляш ме - майната ти. Ще се върна и ще ти покажа."
От три години не е правил турне.
Но сега, с албум начело в класациите,
много по-лесно ще се качи на сцената.
Публиката иска още в края на концерта,
а Били се измъква и продължава към следващото шоу.
А то е в Бостън. После във Филаделфия и Ню Йорк.
Турнето River of Dreams ще продължи две години.
Чудехме се как дъщеря ви Алекса и Кристи
се справят, като отсъствате толкова. Пътуват ли с вас?
От време на време ще идват.
Алекса сега е във втори клас
и й е по-трудно да пътува с мен.
Затова и мисля,
че това ще е последното ми дълго турне.
Не ми се ще да продължавам да живея като Уили Ломан.
Искаш да гледаш как детето ти расте. - Да. Не искам да ми вика "чичко".
Връзката ни беше пълна с много забавление
и пълноценна взаимна наслада,
докато работата не го погълна изцяло.
Дори да пътувах с него, не го виждах,
защото разпускането след концерта
продължаваше до късно през нощта.
Чудех се защо изобщо съм там.
Мислех си: "Не знам какво да правя.
"Но не искам да съм самотна,
"да сме само двете с Алекса
"в тази голяма стара къща, която трябваше да е пълна с живот
"любов, музика...
"смях и всичко останало."
Нещата започнаха да се влошават.
Бях във връзка с човек, на когото държах много,
но не можех да си остана вкъщи.
Не можех да бъда със семейството си.
Беше много тъжен период за мен.
Лека нощ, мой ангел, време е да затвориш очи
и да оставиш тези въпроси за друг ден.
По това време
мисля, че Алекса знаеше, че родителите й ще се разделят.
А за едно дете това е много травмиращо.
Тя имаше нужда да знае, че винаги ще бъда до нея.
Обещах, че никога няма да те изоставя...
Goodnight, My Angel, Lullabye -
дори не мога да говоря за това, без да се просълзя.
Където и да отидеш, без значение къде...
Написал е тази песен, за да ми каже, че каквото и да стане,
никога няма да ме изостави.
Лека нощ, ангел мой, сега е време за сън,
а искам да ти кажа още толкова много неща.
Помня, че беше много емоционално и бурно време.
...когато плавахме по смарагдово...
Не е тайна, че проблемът с пиенето се беше влошил
и не помнеше какво е правел, докато пие,
така че не можеше да е сигурен, че няма да нарани някого.
Водата е тъмна и дълбока в това древно сърце.
Преструвах се, че спя, като се прибираше, за да не го виждам в това състояние.
Една вечер се скарахме
и му казах: "Не издържам повече.
"Ще взема Алекса и ще се върна в Ню Йорк."
А той отговори: "Добре, хубаво. Върви."
Осъзнах, че любовта не винаги е здрава.
Да, имаш такова усещане,
но има неща, които я разяждат.
Накрая последиците те застигат.
И е трудно.
Бях съсипан.
Някой ден детето ти може да плаче
и ако изпееш тази приспивна песен,
тогава в сърцето ти винаги ще...
Положих усилия. Исках да се получи.
Знаех какъв късмет имам
и с музиката, и с всичко останало, но...
Просто не се получи.
Някой ден всички ще си отидем,
но приспивните песни ще останат.
Те никога не умират.
Така ще бъдем ти и аз.
Джоел и Бринкли разделени от Деня на благодарността
Във всяко сърце има стая -
убежище безопасно и силно,
което излекува раните
от предишни любови,
докато не дойде нова.
Бих казал, че ако има универсален ключ, който да разкрие какво стои зад песните,
той вероятно е отношенията ми с хората.
Всичко, което пиша, е повлияно от друг човек.
И все пак мисля, че казах твърде много...
Истинската любов невинаги е реене в облаците и екстаз.
В голяма степен е болка.
И всеки път, щом роза хванех,
усещах сякаш само бодлите.
И все така продължава.
Скоро и при теб ще е така, предполагам.
Толкова е трудно да напишеш нещо много просто и дълбоко.
Понякога се случва само веднъж в живота.
Тогава това би била най-голямата ми грешка.
Има дисонанси в нея.
Има чужд тон в почти всеки акорд.
Тон, който трябва да бъде разрешен.
Това е висящ акорд. И той създава напрежение.
Ако изборът беше мой...
Прилича на края на романтична връзка.
Без решение,
което е ужасяващо да го приемеш.
И можеш да разбиеш това сърце.
Затова я написах.
Неразрешени акорди.
И все така продължава.
А ти си единствената, която знае.
Завърна се неповторимият автор на Piano Man - Били Джоел,
и започна турнето си по Източния бряг.
Като чуем, че изпълнител се връща на сцената,
мислим, че промотира нов албум, но не и ти.
За първи път тръгваме на турне без нов студиен албум.
Така че и за нас е ново.
От сега до края на годината
ще обиколи Европа, Азия и САЩ с близо сто концерта.
Уморен е от път, но за двата часа на сцената
дава всичко от себе си.
Излез, Вирджиния, не ме карай да чакам.
Вие, момичета католички, съзрявате твърде късно.
Но рано или късно всичко опира до съдбата.
Защо тогава да не бъда аз...
Като музикант трябва да се раздадеш на сцената.
Не може да се въздържаш.
И изпадаш в еуфория.
Мисля, че имах нужда от това в онзи момент от живота си.
Само добрите умират млади.
Това казах аз.
Само добрите умират млади.
Тогава започнах турнетата с Елтън.
Тази вечер Piano Man излезе с Rocket Man на сцената.
Така започна това, което някои наричат турнето на века.
В петък вечер нахълтах на купона ти,
в събота се извиних.
Неделя дойде и ме изцеди докрай...
Наясно бях, че имаше усещане за съперничество.
Винаги ме сравняваха с Елтън, защото той се прочу преди мен.
И по онова време наистина се дразнех,
но го преодолях.
Може и да си прав.
Може и да съм луд.
Между тях имаше здравословно съперничество.
Те са различен тип пианисти,
затова според мен се допълваха фантастично.
Не се опитвай да ме спасиш...
На турнето с Елтън
сякаш бяхме на летен лагер. Беше забавно.
И ми беше приятно да виждам другарството между двамата.
Колко тоалета имаш отзад?
Наскоро изхвърлих доста, така че вероятно са около 20.
Двайсет! - И чакам други.
А колко имаш ти? - Само този.
Забавлявахме се и на публиката й харесваше,
Идваха все повече и повече хора,
стигаха до 50, 80 хиляди души.
И това продължи 16 години.
Може би си прав.
Казах едно, две, едно, две, три, четири.
Напоследък се пише много,
че поп музиката може би е минало за теб
и че класическата музика
е посоката, в която си поел.
Вярно ли е това? - Да.
Не казвам, че съм достатъчно добър за класически композитор, но започвам.
Виж, толкова години
аз композирам за един тип на име Били Джоел.
Ами писна ми от него.
Като започнах да композирам, класическата музика ми беше като съседка.
А после хлътнах
по изкусителката на рокендрола -
с черни мрежести чорапи и размазана спирала, която пуши цигари.
Това беше пламенна афера цели 25 години.
И изведнъж открих отново съседското момиче.
Първото произведение, което завърших изцяло,
се нарича "Монолог на раздялата" -
за дъщеря ми, която ме посещаваше,
след като се разведохме, а после си тръгваше.
Емоциите, които изпитвах,
не можеха да се изразят лесно в текст.
Детето ми идва, после си тръгва.
Болезнено е да искаш да бъдеш баща, а да не можеш.
Написах няколко акорда: Казваме си "довиждане".
После те гледам как си тръгваш
а аз бавно се връщам
в тази тиха къща.
Но защо да го казвам?
Музиката го изразява.
Може би в този момент бях готов да се изразявам само чрез музика.
Но осъзнах, когато пишех тези пиеси, че не съм човекът, който ще ги изпълнява.
Можех да свиря части от тях на моменти,
можех да композирам добре, а друг да нотира.
Но не можех да изпълнявам бравурните пасажи както трябва.
Експертът в това е Хюнг-Ки -
Рахманинов, Шопен, Чайковски.
Това е човекът, който исках да свири моите неща.
Искаш ли първия път да е като предложение,
или искаш...
Не, може да е по-силно. - Да е по-силно, нали?
Сякаш вече е настъпило.
Да.
Той е изгубил умението
да чете ноти и да нотира.
Всичко прави по слух,
което ме удивлява.
Невероятен е.
Много от неговите фенове всъщност не го разбират.
"Та той е Piano Man - велик пианист. За какво си му ти?"
Разбира се, фантастичен пианист е.
Но е все едно да накараш балетист да танцува брейк
или обратното.
И двамата са брилянтни в своята област, виртуозни,
но единият не може непременно да прави същото като другия.
И после отива на... Това фа ще го отвори така.
Той има слух.
Класическата музика наистина е много близо до сърцето му.
И това се усеща.
Работихме върху десет пиеси за пиано,
които по-късно се превърнаха в албума Fantasies & Delusions.
Нарекох го "Фантазии и заблуди",
защото осъзнавах, че е заблуда да се мисля за класически композитор.
Аз съм рок пианист.
Това е фантазия, заблуда. Така се появи заглавието.
В албума има невероятни моменти.
Например тази част от Innamorato.
В нея има заложен стих, който гласи:
"Ти си копнежът на сърцето ми".
И продължавам да го повтарям.
Обсебен съм.
Едно, две, три, четири.
Този албум се отличава по много начини.
Беше номер едно в класациите за класика на "Билборд" 18 седмици.
Мисля, че е и един от най-успешните класически албуми на всички времена.
Знаех, че критиците на класика ще ме разкъсат,
но се опитвах да предам това, което обичам -
романтичната клавирна музика.
По някакъв начин
този албум за мен е почит към татко.
Посветен е на баща ни.
Не знам дали и според Бил, но може би подсъзнателно.
Той беше още жив, когато създадох Fantasies & Delusions.
Но така и не ми каза какво мисли за моите пиеси за пиано.
Знам, че баща ми има травма от изоставянето.
Баща му го е оставил, когато е бил на седем.
Така и не го преодоля.
Беше много важен момент в живота му,
когато го издири, но е трябвало той да го намери.
Мисля, че беше съкрушен, че баща му не го е търсил.
Трябвало е той да отиде във Виена.
Винаги е търсел тази по-дълбока връзка.
По-скоро мисля, че я е намерил повече чрез брат си Алекс,
който е диригент.
И за него означаваше много да успее най-накрая да се свърже
с тази част от семейството си.
Жалко, че татко не стана музикант.
Според мен щеше с радост да работи в някоя малка опера.
И аз мисля така.
Свиреше ми всички опери на пианото, преди да идем да ги гледаме.
Той обичаше музиката.
Обичаше я истински, но мразеше собствените си музикални умения.
Имахме пиано в задната стая и той влизаше там.
Свиреше пиеса на Шопен или соната на Бетовен
и излизаше от стаята намръщен и ядосан -
"Много съм зле".
На мен ми звучеше страхотно.
Ако аз свирех така, щях да съм безкрайно щастлив.
Но той никога не беше доволен от изпълнението си.
И като малък си казвах:
"Не искам да ставам като него.
"Не искам да имам такава връзка с музиката".
Затова и не се опитах да стана концертиращ пианист.
Тръгнах в малко по-различна посока.
Исках да създавам собствена музика.
Той се гордееше с теб. Наистина.
Татко много се гордееше с Бил и всичко, което е постигнал.
Дали Бил знае, че баща му се е гордеел с него?
Едва ли, така мисля.
Казвал съм му, но той не ми вярва.
Мисля, че баща ми беше липсващото звено в много неща.
А когато почина, малко се паникьосах.
"Леле, отиде си и никога няма да го опозная".
Но не съм изпитвал озлобление към него.
Просто усещах загуба.
Мисля, че искаше да ми каже "Обичам те",
но не го направи.
Когато Хауърд умираше, стояхме до леглото му.
И си спомням
как Били и Хауърд се гледаха,
но лицата им бяха безизразни.
Нямаше емоция, нищо.
Това създаде ужасна празнота в живота на брат ми
и рана в сърцето му.
Майка ми обичаше да ми казва:
"Милостта не се изисква - тя се дава."
Не го разбирах, когато бях малък, но го осъзнах, докато растях.
Затова съм му простил отдавна.
Прошката е пътят към собственото изцеление.
След Fantasies & Delusions си казах: "Добре, успях."
Не само с класическата музика, и с популярната.
Имам предвид, че бях изпълнител
и рок звезда от дълго време.
Запитах се какво друго мога да опитам.
Чувствах, че ми липсва нещо.
"Дейли Нюз" съобщава,
че певецът току-що се е сгодил за приятелката си Кейти Лий.
По отношение на дългосрочните връзки
ме беше страх от обвързване.
Но това беше нещо ново
и мисля, че всички правила отидоха на кино.
Когато се влюбиш, падаш.
Не е като да летиш. Падаш.
Когато се събрахме заедно,
Бил искаше да си почине от турнетата.
Приех думите му за чиста монета и мислех, че наистина го иска.
Той често казваше: "Уморих се да бъда Били Джоел,
"да свиря едни и същи песни".
И мисля, че неудовлетворението, което изпитваше
от нещо, което толкова обичаше,
го измъчваше.
Когато нямаш какво ново да предложиш,
няма зад какво да се скриеш.
Мисля, че това го направи по-видим за света
и усили затрудненията му.
В този период на живота си пиеше много.
През годините имаше поредица от нещастия.
Излагаше се публично.
А тогава общественото мнение се обръща срещу теб.
Започваме с катастрофата на Били Джоел в Лонг Айлънд сутринта.
Певецът суперзвезда се възстановява от голям уплах.
Знаете ли, славата е придружена от много клюки.
Слухове.
Не харесвах таблоидните издания.
Да живее в един от най-големите медийни центрове в света,
беше трудно за него, защото получаваше много внимание.
Обичат да се възползват от грешките, които всички допускаме.
Били Джоел има пореден хит, но не такъв, какъвто искаше.
Вчера се вряза с колата си в къща - трета катастрофа за две години.
Въпросът тази сутрин е
дали на Били снощи са му бутнали само бакшиши.
Например носят се слухове, че имам обвинения за шофиране пиян.
Това не се е случвало, но хората продължават да повтарят мита.
"О, той кара пиян." Никога не съм имал такова нарушение, така че майната ви.
Имаше един период на застой, когато не пишеше,
нито беше особено активен публично.
Превърна се в обект на шеги.
Мога да шофирам със затворени очи.
Беше станал за посмешище,
отнасяха се с него като с несериозен човек.
Това беше на косъм.
Замалко да получа сърдечен удар-ар-ар.
Пресата може да бъде жестока, така че цялото това внимание не е лесно.
Наистина ми е трудно да говоря за онзи период.
Чувствах, че той има нужда да твори,
да създава музика, да бъде на сцена,
за да намали тревожността
от липсата на творчески отдушник.
А се бореше и със зависимостта.
Беше ми много трудно да се справя с това, защото нямах никакъв опит.
Но той влезе в клиниката "Бети Форд".
Тя ми постави ултиматум.
"Или ще спреш с пиенето,
"или няма как да продължим."
Били е на отрезвителна честота
Когато се прибра от "Бети Форд",
беше много деликатен период и за двама ни.
Винаги съм се чудил за този конкретен период с него,
защото тогава Били беше трезвен. Винаги съм смятал,
че той преоткриваше различна част от себе си.
А когато преоткриеш нова част от себе си, се променяш.
Той беше преживял всичко.
Имаше славен и забележителен живот.
А аз бях млада
и не бях преживяла нищо.
Затова все исках да излизам,
а Бил искаше да си стои вкъщи.
По това време връзката ни не вървеше добре.
Нашата Кейти Лий ще ви покаже
как да го приготвите у дома...
Тя се устреми да прави кариера
и искаше да излиза, да общува.
Говорят, че е имала връзка с някакъв мъж.
Пълни глупости.
Просто се отдалечихме един от друг.
Исках да правим всичко заедно.
Но мисля, че тук възрастта ни оказа влияние.
Също така може би винаги е изпитвал малко негодувание,
че го бях притиснала да влезе в "Бети Форд".
Не отиваш на рехабилитация заради някого.
Трябва да го направиш за себе си.
Трябва да го искаш.
Аз не го исках.
Това се отрази на връзката ни
и в много отношения беше трудно да я възстановим.
Никой от нас не е искал да стане така,
но беше просто очевидно, че нещата не вървят.
Помня един ден, докато вечеряхме,
как му казах: "Бил, нещастна съм."
А той ме попита: "Искаш ли развод?".
И аз отговорих: "Да."
Той рече: "Добре." И това беше.
Минавах през поредния си развод.
За трети път.
Трикратен провал.
Появи се страхът да остана отново сам, да умра сам.
Да нямам повече човек до себе си,
с когото да остарея.
Били Джоел и жена му слагат край на петгодишния си брак
Затова отново започнах да пия - да облекча болката.
Да, това беше донякъде изгубено време.
Един ден вечеряхме.
Били беше напълно съкрушен.
Разплака се и каза:
"Имам половин милиард долара, а няма кого да обичам."
Болезнено е и разкъсващо
да гледаш как някой пропада в тази дупка.
А този период съвпадна с нов проект с Елтън.
Концертът на Джоел и Джон е отменен.
Джоел и Джон отмениха шоуто си в Детройт снощи.
...отмени концерта...
Разбира се, всички се притесняваха за Били Джоел.
Аз помня как Елтън Джон обвини Били Джоел, че пие прекалено много,
което Били Джоел не прие добре,
когато го прочете.
Били не искаше да се говори за това, особено публично.
И това породи въпроси
за посоката на кариерата му.
Мисля, че не искаше демоните и проблемите му да излизат наяве.
Затова тази случка го вбеси.
Елтън казал, че според него имам нужда от истинска рехабилитация.
Беше свел всичко до "О, той е пияница."
И наистина ме засегна. "Чакай малко. Мислех, че ме познаваш по-добре".
Известно време отношенията ни бяха лоши.
Имаше редица неща, които се случиха по това време.
Чувствах се съсипан.
Да, бях ударил дъното.
Разбрах че съм се заблуждавал за смисъла на всичко.
Сякаш всички знаци ми казваха "Стига!".
Написах едно писмо до групата: "Не искам да правя това повече.
"Ще спра."
"Скъпи приятели, мина почти година, откакто спрях да пътувам по турнета...
"Искам да се оттегля от обществения живот.
"Взех решение да прекратя кариерата си на изпълнител..."
Мисля че се опитваше да си спаси живота.
Трудно е да се контролираш, когато работиш толкова усилено.
За да оцелееш, зарязваш всичко.
Време е да изляза от играта.
От години говореше, че иска да си вземе почивка,
но това звучеше окончателно.
Стана много необщителен.
Не говорехме много в този период.
И ще ви кажа, че се тревожех за него,
защото смятах, че без този отдушник
Били нямаше да има за какво да живее.
И си мислех, че...
Честно, мислех че това е... Че не му остава много време.
В началото
царуваха студът и нощта...
Когато бях на осемнайсет, си купих първата лодка.
Беше дълга около 18 фута.
Гребането беше инфарктно, а лодката пропускаше вода като решето.
Но си беше моята лодка.
Плаването е символ на много неща.
Едно от тях е свободата.
Откъсваш се от сушата и си сам.
Ти навигираш.
Ти контролираш накъде отиваш.
Твърде много кралства,
твърде много знамена...
Затова винаги трябва да владееш положението.
И в това има нещо вълнуващо.
Твърде много рани чакат изцеление.
Времето е безмилостно.
Аз контролирам. Аз съм капитанът на своя кораб
срещу всички природни стихии.
А това е силно чувство. Много е мощно.
Мина много време
и сега съм с теб
след две хиляди години.
Прилича на музиката. Терапевтично е.
Допуснал съм много грешки в живота си.
Но съм ги надраснал. Взел съм си уроците.
И дори след всичко, през което преминах...
все още вярвам в любовта и връзките.
И това винаги е било важен фактор в живота ми.
Сигурно съм романтик по душа.
Когато срещнеш някого, който завладява въображението ти,
това те обновява, съживява те.
Спомням си когато се запознах с Алексис - отидохме у нас
и исках да й посвиря на пианото.
За мен това е форма на общуване.
Има сцена в един филм - "Проклетите седем години",
с Том Юъл,
в която той иска да впечатли Мерилин Монро.
Затова започва да й свири Рахманинов.
Ти дойде. Толкова се радвам.
А той е с шалче и пуши цигара.
Не спирай. Не спирай никога.
Изсвирих й го, а тя изобщо не се впечатли.
Въобще не я интересуваше какво свиря и си казах: "О, това не се получи."
Въобще не се впечатляваше, че съм Били Джоел,
което впечатли мен, защото си казах: "Добре.
"Може би е тук, защото харесва мен, а не онзи Били Джоел".
Поддържахме връзка след първото ни запознанство.
Говорехме по телефона, разменяхме си имейли
и се опознахме много добре.
Чувствах се наистина комфортно с него.
Не знам дали бях готова за нова връзка.
Мислех, че ще е невъзможно.
"Как да го направя отново?
"Не мога да го преживея пак".
Но изведнъж нещо се случи.
Нещо прещрака и аз бях отворен.
Когато се събрахме с Алексис, тя все още работеше.
Ръководеше цял отдел във финансова компания
и се справяше успешно.
А аз вече не мислех много за работа,
повечето време си бях вкъщи.
И когато тя се прибереше, аз я чаках, готвех и сервирах вечеря.
Той прави страхотна сьомга терияки.
Мариноваше я цял ден и я приготвяше със зеленчуци.
Прибирах се и ме чакаха сьомга, зеленчуци и чаша вино.
Беше прекрасно.
Не бях планирал да имам отново деца. Според мен бях твърде стар.
Я виж колко си голяма.
Но тези малки деца в този момент от живота ми са огромна радост.
Имам време да бъда с тях.
Не е нужно да записвам, да пиша песни.
Мога просто да бъда с децата си.
Кажи: "Обичам те, татко".
Обичам те, татко!
Основното мото на Бил е:
"Искам да съм най-добрият баща, защото аз нямах баща".
И след години на уроци и личностно израстване
моите деца го виждат в най-добрата му светлина.
Наистина имат късмет.
Исках да се погрижа да получат всичко необходимо от мен.
Така че се посветих изцяло
и приех бащинството много на сериозно.
Казах си: "Тези неща ми липсваха.
"Ще се погрижа да не липсват на тях".
Не знаех дали ще са музикални,
но със сигурност има нещо в генетиката.
Моите родители имаха невероятни музикални способности.
И брат ми ги има.
Най-голямата ми дъщеря Алекса ги има.
Дела ги има.
Тя налучква мелодии на пианото,
без дори да знае как се свири.
Виждам го и у най-малката ми - Реми.
Тя запомня мелодии, пее.
Това е в ДНК-то им.
Част от биографията им.
И продължава нататък.
В началото бяхме няколко години само двамата, преди да се родят деца,
а той беше спрял напълно с концертите.
Пътувахме къде ли не.
Отидохме с мотор от Мейн до Лонг Айлънд.
Плавахме с яхта. Обикаляхме Европа.
Забавлявахме се много.
На практика се бях пенсионирал.
Не исках да работя.
Мислех, че тази част от живота ми е приключила.
Мисля, че му харесваше
да не ходи по турнета и да не работи.
Но изведнъж всичко се промени.
Шейсет и шест милиона американци се готвят за удара.
Времето се влошава
и ще става още по-зле.
Боже мой.
Санди може да се окаже една от най-скъпите бури в историята.
Санди разруши голяма част от южния бряг на Лонг Айлънд.
Бях тук по време на бурята
и гледах как закотвени лодки се откъсват
и се разбиват в брега,
как залива цели къщи.
Беше страшно.
Аз съм от Лонг Айлънд.
Тук са корените ми. Тук е моят дом.
Болеше ме да гледам щетите и как беше съсипан животът на хората.
Организираха благотворителен концерт
и ме потърсиха.
Съгласих се, въпреки че по това време не изнасях концерти.
Как искаш вокала?
Това можех да го направя.
Не можех да бъда пръв реагирал, можех да бъда втори.
На живо от "Медисън Скуеър Гардън", 12.12.12 -
Концерт за пострадалите от Санди.
Беше препълнено.
Всички бяха дошли.
Говоря за Маккартни, Далтри и Таунсенд,
Кийт Ричардс.
Допреди 12.12.12 Били не беше правил концерти от няколко години
и дотогава изглежда това не го интересуваше.
Енергията е силна тази вечер.
Ще се справим. Ще го преодолеем.
Всичко ще бъде наред.
Той излезе на сцената много притеснен.
Не бяхме свирили от много време.
Щеше да изпълни четири песни.
Но гласът му беше чист, групата беше страхотна.
Запя и гласът му звучеше невероятно.
Имаше огромна енергия, за която мисля, че дори не подозираше.
И изглежда като загуба на време,
ако това е целият смисъл.
Мамо, ако това е успехът,
тогава аз се махам.
В този момент осъзнахме, че той си е същият.
Сякаш не беше спирал.
Били излезе и разби всички.
Аз гледах по телевизията и си казах:
"Божичко, тези песни не са застинали в кехлибар.
"Тези песни са живи.
"Още вълнуват хората."
По време на концерта 12.12.12
аз гледах и следях социалните мрежи.
Там се забавляваха
да се присмиват на класическите рокери на сцената:
"Тези типове са стари, минало им е времето.
"Писнало ни е от тези песни."
Единственият, за когото говореха добре, беше Били Джоел.
БИЛИ ДЖОЕЛ Е МУЗИКАЛЕН МАЙСТОР!
Много артисти от неговото поколение
се опитват да изглеждат както през 70-те.
Песните, които са написали,
звучат по-добре, ако си представяш по-млад изпълнител,
но Били Джоел е изключение.
Някои искат да се махнат,
да си починат от квартала.
В репертоара му има много песни,
които имат по-дълбок смисъл, като ги пее сега.
Мисля, че имат определена тежест, подсилвана от възрастта му.
Години наред критиците не го харесваха.
После имаше хора, които го харесваха, но иронично,
"О, Били Джоел от Лонг Айлънд."
Изведнъж сякаш настъпи експлозия от неиронично признание.
Самите песни издържаха проверката на времето.
Той, като текстописец,
сега получаваше не нежелано уважение, а истинско признание.
Хората говореха за него като за национална ценност,
а не като за знаменитост, обект на шеги.
Тогава започна неговият ренесанс
в света на популярната музика.
НАГРАДИ НА "КЕНЕДИ ЦЕНТЪР", 2013 г.
НАГРАДА "ГЕРШУИН" ЗА АВТОРСТВО НА ПЕСНИ, 2014 г.
Като се връщам към онова време, аз бях много смирен.
И мисля, че това ме накара да осъзная,
че още има гориво в резервоара.
Може би не бива да се отказвам.
Добър вечер, Ню Йорк!
Първа вечер от нашата серия в "Медисън Скуеър Гардън".
Нямам представа колко дълго ще продължи това.
Моят букинг агент Денис ми предложи идея -
"Какво ще кажеш за постоянни концерти в 'Медисън Скуеър Гардън'?".
Видях как светлините угасват на Бродуей.
Видях "Емпайър Стейт" повален.
Рекох си: "Добре, може би ще направим шест концерта или там някъде."
Мислех, че вълната ще премине и няма да има кой да купува билети.
За да гледам как мостовете на острова падат
Но търсенето на билети не намаля.
Спираха ни тока,
опитаха се да ни съборят...
Търсеха се все повече.
Но ние продължихме с шоуто.
За първи път свирих в "Гардън"
през 1978 година.
И сега, почти 40 години по-късно, имах чувството, че съм пак в началото.
Видях как светлините угасват на Бродуей.
И свиря с тези момчета, с които работя от години.
Те наистина са част от семейството ми.
Бяхме като резидентна група на "Медисън Скуеър Гардън".
Може би най-известното място в света за рокендрол.
Това е сбъдната мечта.
Тези, които идваха на концертите, бяха от новите поколения.
Виждах ги всяка вечер.
И аплодираха шумно.
Обичат да пеят неговите песни.
Това е основното - колективното преживяване, когато се събираме.
Били Джоел е типичен нюйоркчанин.
При все това, че този човек
е от едно конкретно кътче на планетата,
защо усещаме, че е общо достояние?
Роден е за това.
Толкова е добър, че дори не знам дали осъзнава колко.
А колкото и да е велик,
се държи като обикновен човек от квартала.
Той е като нас. Пее от тази гледна точка.
Усещаш тази истина.
Чувстваш тази честност. Въздействащо е.
Лонг Айлънд обича Били Джоел.
Това е 123-ят ми концерт на Били Джоел.
Музиката му е станала част от ежедневието ни.
Искам да гледам Били Джоел всеки месец в "Медисън Скуеър Гардън".
Това бил саундтракът на живота ни. Вярно е.
Гледах го в "Янки Стейдиъм" през 1990 г.
и направо ми взе акъла. Страхотна музика.
Малцина са онези, които помнят...
Тази вечер ще отбележим
стотния пореден разпродаден концерт
от серията в "Медисън Скуеър Гардън".
Да разкажа на света как
светлините угаснаха
и да запазя спомена жив.
Това продължи десет години.
Даде ми съвсем ново разбиране за работата ми и за силата на музиката.
Много благодаря.
Чакай да видя колко лента ми остава. Извинете, момчета. Един момент.
Събота е, часовникът удари девет
и влизат обичайните клиенти.
До мен седи един старец,
който сякаш прави любов с джин и тоник.
Казва ми: "Синко, ще ми изсвириш ли един спомен?
"Не помня точно какъв беше.
"Но знам, че е тъжен и мил и се разигра едно време,
"когато носех младежките си дрехи."
Не знам какъв щях да бъда, ако не бях музикант.
Не знам докъде щях да стигна в живота,
ако не беше пианото.
И майстор на шегите е той или да ти запали цигарата.
Но иска да бъде някъде другаде.
Казва: "Бил, това май ме убива",
докато усмивката изчезва от лицето му.
Вече изминаха 50 години с музиката на Били Джоел
като значима част от американската култура.
Защо тези песни все още вълнуват хората?
Не позволявайте никой да ви пречупи.
Той е човек, който по всякакви стандарти
е постигнал всички мечти, които всеки певец и текстописец би имал.
...е моя мечта.
И все пак основната тема в песните му
е някакво екзистенциално недоволство.
На всички ни се слуша една мелодия...
Дълбоко в себе си
той все още търси нещо.
Такава е човешката природа.
Затова според мен хората още се припознават в него
след толкова време.
Пол искал да бъде писател, но се оказал брокер
и не намерил време да си намери жена.
В тези песни можеш да доловиш всички нюанси на живота му.
Мисля, че Били се изразява най-добре чрез песните си.
А при Били, смятам, че е искал нещата да стигнат дотам.
А пианото сякаш е празник от звуци и...
Главното нещо, което винаги ми казва, е:
"Ако правиш каквото обичаш, ще обичаш каквото правиш."
И това наистина е тайната на живота.
Мисля, че за него,
въпреки цялата тъга и всички трудности, които е преживял,
винаги е правел това, което обича.
Нали се забавлявате?
И това наистина го поддържаше,
продължаваше да пише музика.
Изпей ни една песен, пианисте...
Мисля, че музиката ме спаси.
На всички ни се слуша...
Тя ми даде причина да живея.
И ни караш да се чувстваме добре.
Надявах се музиката ми да продължи да грабва сърцата.
И се радвам, че е така.
Част от мен ще продължи да съществува.
Създал си нещо.
Оставил си отпечатък в света.
Не знам защо това е толкова важно за мен.
Просто е така.
Но не съм приключил.
Изгубен съм като всички останали.
Още търся. Още продължавам да търся.
Може никога да не проумея всичко,
но се опитвам.
Субтитри Ева Йорданова за TransPerfect Media