החלפת מפתח.
במול.
ירידה של חצי טון.
אוי, כן!
בסדר.
"לא צריך שתדאגי לי, אני בסדר
"לא רוצה שתגידי לי
"שהגיע הזמן ללכת הביתה
"כבר לא אכפת לי מה את אומרת אלה החיים שלי
"תמשיכי בחיים שלך, תניחי לי
"תדאגי לעצמך, אלה החיים שלי
"אלה החיים שלי"
אני לא אוהב שאומרים לי מה לעשות.
מעולם לא אהבתי.
"יגידו לך שאת לא יכולה לישון לבד במקום זר"
בילדותי, המסלול היה
לגמור תיכון, ללמוד באוניברסיטה,
למצוא עבודה טובה, וזהו.
לא היה שום דבר מעבר לזה.
"אך במוקדם או במאוחר תישני במקום משלך"
וחשבתי, "רק רגע,
"זה לא בדיוק מתאים למה שאני רוצה בחיים
"אני רוצה משהו אחר."
זו בעצם פילוסופיית החיים שלי.
אם אני רוצה לעשות משהו, אני עושה אותו.
אני לא צריך לקבל רשות כדי להגיע לשם.
"תדאגי לעצמך, אלה החיים שלי
"כן, אלה החיים שלי"
אומן מוזיקת הפופ של שנות ה-70, הידוע כ"איש הפסנתר",
חי ומצליח לא רע בשנות ה-80.
אפשר למצוא לכך הוכחה בסינסינטי הערב.
דן רויאל היה שם.
כשבילי ג'ואל היה בן 33, היה לו ניסיון של 29 שנים על הפסנתר.
יש האומרים ש-1973 הייתה נקודת מפנה בקריירה שלו,
עם צאת השיר "איש הפסנתר".
הוא זכה לתשומת לב לאומית ובעקבותיה באה שרשרת להיטים.
אך לפני כשנה
הייתה לו עוד אבן דרך: תאונת אופנוע.
פרק כף היד נשבר.
אין לי בשורש כף היד טווח מלא של תנועה.
הייתי אמור להוריד את כף היד עוד, אבל אני לא יכול.
האגודל התרסק.
באגודל חסרה לי חתיכת עצם.
זה כואב.
אבל זה רוקנרול, אני לא ולדימיר הורוביץ
בשנה שעברה נפרד ג'ואל מאשתו.
אפשר היה לצפות שעובדה זו ותאונת הדרכים ירגיעו אותו במידה מסוימת.
אני מקבל את זה בשקט, כבוד עצמי וחן.
אני לא רוצה לחיות!
האם טיפלתם היטב בבילי?
היו לך בעיות אישיות, אבל יש לך אמרגן חדש עכשיו?
לא, הם מרביצים לי מדי לילה.
בתאונת האופנוע? אני נהגתי במכונית.
למי שהיה ספק כלשהו, בילי חזר.
ומה שהכי מוזר בזה, זה שהקהל אפילו לא ע
האלבום "בתי זכוכית" התאים מאוד להופעות מול קהל.
הייתה לו דינמיקה חזקה יותר שהתאימה לאולמות גדולים.
הוא היה קרוב יותר למוזיקת רוקנרול
שהייתה מלהיבה אותי כשהייתי צעיר יותר.
ואחרי שסיימנו את האלבום הזה,
רציתי לשנות לגמרי את הכיוון.
עברתי גירושים.
הערכתי מחדש את כל מה שיש לי בחיים.
ורציתי לעשות משהו רציני יותר.
בשנה שעברה נכנסתי לאולפן כדי להקליט את האלבום הזה.
אבל העבודה עליו התעכבה בגלל התאונה עם האופנוע,
וזה קצת שיבש לי את לוחות הזמנים.
העבודה עליו ארכה הרבה זמן, אבל אני שמח שלא ויתרתי.
לבילי אין
המון סבלנות לעבודה על תקליטים באולפן.
הייתי אומר ש"וילון הניילון" היה חריג.
רציתי ליצור יצירת מופת קולית.
בדרך כלל משתמשים באולפן כדי להקליט משהו שהושלם קודם לכן.
במקרה זה, הייתה המון עבודה באולפן
ובשימוש בטכנולוגיה ליצירת השיר.
עשיתי ניסויים בשימוש באולפן ככלי נגינה
הוא יצר אווירות צליליות ורגשיות
כמו ב"שמיים סקנדינביים".
"הייתי יכול לנגן בלוז כל הלילה"
זו הייתה תקופה פורה מאוד, מוזיקלית ויצירתית, עבור בילי.
הם התחילו לשנות את מה ששמעתי באוזניות.
קטעי השירה נשמעו שונה, ההד נשמע שונה.
אמרתי, "אוכל להתאים לזה את הכתיבה שלי.
לחץ!
זה כל כך מוזר ואוונגארדי.
רציתי ליצור משהו שבו הסאונד
חשוב לא פחות מהתווים עצמם.
עבור "לחץ" אני שומע משהו שמזכיר את צ'ייקובסקי
ואני רוצה לשמוע מנדולינות ובללייקות.
פיל רמון מצא כמה נגני בללייקה רוסים
והביא אותם לאולפן.
היה קצת מוזר להיכנס לאולפן
ולראות את הזקנים האלה עם הכלים העתיקים
אבל זה היה מגניב מאוד ונשמע נהדר.
שישה נגני בללייקה, בשביל מה?
בחצי מעגל
"אתם צוחקים?" "לא, זה מה שאנחנו רוצים.
"לחץ!
"אחת, שתיים, שלוש, ארבע, לחץ!"
אני גאה מאוד באלבום הזה
כעבודה של אומנות קולית.
הוא גם הציג שינוי בצורת הכתיבה שלי.
כי המוזיקה כיוונה אותי לכתוב מילים מסוג שונה.
כבר לא רק על אהבה ובנות זוג.
המילים צריכות להיות רציניות, כי המוזיקה הייתה רצינית יותר.
התבגרתי.
כבר לא הייתי בן עשרים ומשהו.
זה לא היה רק על רוקנרול.
זה היה על העולם.
זה היה בתקופת רייגן,
לכאורה העיר הזוהרת על ההר,
אך היה לה צד אפל.
אמריקה כבר לא מימשה את ההבטחה שלה.
דברים השתנו מאוד.
"באלנטאון כולנו פועלים
"וסוגרים את כל המפעלים"
תעשיית הפלדה של פנסילבניה גוועה.
היו המון מובטלים.
זה הופיע בכותרות בכל יום.
"באלנטאון
"אך הם הוציאו את כל הפחם מהקרקע"
בשלב מסוים הוא הפנה את תשומת ליבו לשירים כגון "אלנטאון".
המצלמה מתרחקת ורואים את כולנו במקום וזמן מסוימים.
"לכל ילד היה סיכוי די טוב
"להגיע לפחות למקום שאליו הגיע אביו"
אני חושב שהוא די הצליח להשיג כל מה שהוא רצה להשיג.
זה היה במידה רבה שיר של בילי ג'ואל ובמידה רבה שיר
על משהו גדול ממנו.
"ונהיה קשה מאוד להישאר
"ובאלנטאון כולנו פועלים"
טיבו השוויוני של השיר,
הקשר למעמד הפועלים,
זה באמת חשוב במוזיקה שלו.
אנשים מזדהים עם השירים שלו.
הוא יודע מה ייגע בליבם, כי הוא הרגיש את זה בעצמו.
אז יש לו תשוקה,
ואני חושב שזה מתחיל בטוהר של המוזיקה ש
החוויה האנושית חשובה לו.
אין אצלו זיבולי שכל.
הוא כתב שירים שיש להם חשיבות.
"נפגשנו כנשמות תאומות
"בפאריס איילנד"
יש ב"וילון הניילון" שיר
שכתבתי לחברים יוצאי מלחמת וייטנאם.
הם ביקשו שאכתוב להם שיר,
ואמרתי, "אבל לא הייתי בווייטנאם,
"אני לא חושב שזה אמין שאכתוב שיר."
והם אמרו, "נספר לך מה עברנו".
"חדים כתער
"ונלהבים להקריב את החיים"
מעולם לא נכתב שיר מנקודת מבט של חייל.
הבחור הזה שלידך שמוכן להקריב את חייו.
לא אם זה צודק או לא,
אלא, "מה הרגשת כשהיית שם?"
"ונאחזנו זה בזה
"כמו אח באחיו
לכל אומנות יש השלכות פוליטיות.
אצל בילי זה פחות פוליטי
ויותר עניין של גישה.
הביטוי הכועס של האיש הצעיר של בילי היה בדיוק זה,
הוא לא היה ביטוי זועם של אקטיביסט צעיר
מה שיפה בכתיבה של בילי,
זה שהוא לעולם לא ישיר.
זו גם חלקית הסיבה לכך שהחומר שלו לא התיישן.
"ניפול ביחד
"כן, ניפול ביחד"
ב"לילה טוב סייגון", אני לא חושב
על ההשלכות הסוציו-פוליטיות של מלחמת וייטנאם.
אני חושב על הבחורים שבשיר הזה.
אני חושב שהכתיבה הכי טובה של בילי היא על אנשים,
לא על נושאים חברתיים או רעיונות מופשטי
תודה.
הייתם מדהימים.
אף פעם לא אהבתי להביא פוליטיקה לבמה.
אנשים רוצים להתרחק מהדברים האלה, ואני מבין את זה.
אבל לפעמים קורים דברים
שאי אפשר להתעלם מהם.
כשענדתי את מגן הדוד הצהוב
כשבוע אחרי שרלוטסוויל,
והפגנת "אחדו את הימין"
יהודים לא יחליפו אותנו!
הייתי חייב לעשות משהו.
כעסתי. האנשים האלה צועדים ברחבי עיר באמריקה
ואומרים, "יהודים לא יחליפו אותנו".
לחמנו במלחמה כדי להביס את האנשים האלה.
ואז טראמפ יוצא ואומר,
"יש אנשים טובים מאוד בשני הצדדים."
היו אנשים טובים מאוד בשני הצדדים.
הוא צריך היה לצאת ולהגיד, "אלה אנשים רעים".
אי אפשר לסייג את זה.
הנאצים הם לא אנשים טובים. נקודה.
כעסתי. כעסתי מאוד. והייתי חייב לעשות משהו.
אבל לא רציתי לנצל את הבמה להשמעת דעות פוליטיות,
ולהגיד, "זה לא בסדר",
אז ענדתי את מגן הדוד,
בעיקרון כדי להגיד שלא חשוב מה,
תמיד אהיה יהודי.
- נירנברג, גרמניה, שנות השלושים -
אני יהודי.
אבי גדל בגרמניה במשפחה אמידה.
פגשתי את הוריו של אבי רק פעמים בודדות.
הם היו גאים מאוד להיות גרמנים.
הם לא היו שומרי מצוות.
עשו לאבי בר מצווה וזה הכול.
הם לא הלכו לבית כנסת.
אבל בגרמניה,
אם המשפחה שלך הייתה יהודית, היית יהודי
לסבי מצד אבי, קארל ג'ואל,
היה עסק ששמו "ג'ואל מאכט פבריק" בנירנב
זה היה מפעל שבו יצרו טקסטיל ובגדים.
העסק שלו הצליח מאוד,
עד שהנאצים עלו לשלטון.
הם היו אנשים אמידים.
הם גרו בבית יפה ליד פארק.
בפארק הזה נערכו עצרות הנאצים בנירנברג.
דמנו הוא הדם הטוב ביותר,
ואנחנו יודעים את זה.
החלטנו להשאיר בידינו את הנהגת האומה,
ולעולם לא לוותר עליה.
אבא שלי היה מציץ מעבר לגדר
כשהם נשאו את כל הנאומים האנטישמיים שלה
והיה רואה אותם.
אני לא יכול לשער את הטראומה,
שבצפייה במצעדי האס-אס שתמכו בעקרונות א
הוא נולד ב-1923,
אז הוא היה בן עשר כשהיטלר התמנה לקנצלר של גרמניה.
המצב נעשה מכוער.
ממשלת גרמניה ביטלה את אזרחותו
של כל מי שהיה יהודי.
לא יכולת לשבת בפארק.
לא יכולת ללכת ברחוב.
לא היו לך שום זכויות.
הילדים היהודיים בביה"ס היו צריכים לשבת בצד אחר של הכיתה.
בסופו של דבר הוא כבר לא יכול היה גם ללכת לביה"ס.
היה שם עורך עיתון, ג'וליוס שטרייכר,
שהיה המו"ל של שני עיתונים אנטישמיים.
הגדול היה ה"שטריימר".
סבא שלי היה מטרה שלהם.
הם כינו אותו "היהודי ג'ואל".
בסופו של דבר, הצווים והחוקים האלה
והעיתונים האנטישמיים גבו מחיר מעסקיו.
הם היו חייבים להחתים כל דבר דואר יוצא באות "י", כלומר יהודי.
אני לא יודע למה הוא חשב שהוא ישרוד זאת
כי נעשה ברור
שאף עסק יהודי לא יוכל לשרוד.
הוא ודאי היה אופטימיסט,
או שהוא לא רצה לראות את זה. לא רצה לדעת את זה.
הם אולצו למכור את העסק עבור פרוטות,
בזיל הזול,
לאדם ששמו נקרמן.
אבל נקרמן מעולם לא שילם לו.
סבא שלי בדק מה אפשר לעשות כדי לקבל את הכסף,
והמסר שהוא קיבל היה: "אנחנו ניישב את החשבון".
הזהירו אותו ממש ברגע האחרון
שהולכים להרוג אותו.
סבי הבין שזה הסוף.
שעדיף לעזוב כל עוד הוא יכול. והיה לו מ
הם נאלצו לחצות את הגבול לשווייץ,
מה שהיה קשה להמון אנשים.
אילו הסבים שלי היו מתגלים על הרכבת
עם מסמכים שכתוב עליהם "יהודי",
הם היו נשלחים מייד למחנה ריכוז.
הם יצאו בנס.
הדבר האירוני הוא שכשנקרמן לקח לידיו את העסק,
הם התחילו לייצר את פיג'מות הפסים
שיושבי מחנות הריכוז היו צריכים ללבוש.
הם יוצרו על ידי "ג'ואל מאכט פבריק".
לא הכרתי אף אחד מהפרטים האלה עד שהייתי בן יותר מ-20.
אני עדיין לא יודע המון.
אני עדיין מנסה לחבר את החלקים.
לא הכרתי בכלל את אבא שלי,
מאז שמלאו לי שמונה
ועד שהייתי בן 25 בערך.
ניסיתי להבין איפה הוא,
איך ליצור איתו קשר, אבל איש לא ידע.
"אז הנה אני בסוף הדרך
"לאן אלך מכאן?"
כשהייתי בן 21 או 22 נסעתי לאירופה.
הייתי מנגן במועדונים
ובברים הקטנים האלה ובמקומות של ערבי כישרונות.
וחשבתי שאולי אוכל לאתר את אבי איפשהו,
כי מעולם לא שמעתי ממנו.
מעולם לא קיבלתי ממנו גלויה, או טלפון, או משהו.
לא ידעתי אפילו אם הוא חי או מת.
ביום שבו הייתי אמור לטוס חזרה לארה"ב,
קיבלתי מברק
שבו נאמר, "מצאנו את אביך".
"אוי אלוהים, מצאו את אבי."
"איפה? מה עושים?"
וכך גיליתי שאבי גר בווינה.
נסעתי לבקר את אבי בדירתו,
והיה שם ילד בלונדיני קטן.
כך גיליתי שיש לי אח חורג.
פגשתי את ביל כשהייתי בן חמש.
אני זוכר את הרגע הזה.
ביום הראשון שלי בביה"ס.
ובדיוק יצאתי מביה"ס.
הוא קרא לי סיפור לפני השינה.
ראיתי תמונות של אבי משחק בשלג ועושה סק
ואמרתי, "מעולם לא עשית את זה איתי".
"מה עשיתי? למה לא שמעתי ממך אף פעם?"
היו לי רגשות מעורבים לגבי זה.
אבל היו לו חיים מוזרים מאוד.
הוא לחם בצבא ארה"ב תחת גנרל פטון.
הם שחררו את דכאו.
ניסיתי להוביל אותו לדבר על זה,
אבל הוא לא ממש רצה לדבר על העבר שלו.
שמעתי את הרוב מאחי.
השבוע הראשון
שבו הוא היה שם אחרי השחרור
וראה את הדברים הנוראים,
הותיר אותו בטראומה קשה.
ואז גיליתי על המשפחה של אבא שלי.
רדפו אותם.
בני משפחה רבים שלי היו באושוויץ.
כל המשפחה שלי, רובה, נרצחה.
ביקרתי בבית הקברות שבו משפחת ג'ואל קבו
אפילו לא ידעתי שיש לי כל כך הרבה קרובי
יש זעם כבוש שמתפרץ לעיתים.
"מה אתה כועס כל כך? איש לא עשה לך כלום
אבל חיסלו את המשפחה שלי.
הייתי רוצה להכיר חלק מהאנשים האלה.
בכל אופן, אבי היה מופנם מאוד.
אדם אפל מאוד.
והוא אמר לי פעם, כשהייתי ילד קטן,
"החיים הם בור שופכין."
אמרתי, "וואו, לא נקודת מבט נהדרת על החיים".
אחרי שהוא עבר לארה"ב, היא לא כבשה את ליבו.
הוא חשב שהיא ממוסחרת מדי,
וחסרת תרבות.
והאנטישמיות שהוא נתקל בה הרגיזה אותו מאוד.
ואז, כשהסבים שלי החליטו לחזור לגרמניה,
הוריי התגרשו בערך באותה תקופה,
והוא חזר לאירופה.
הייתי נוכח במקום כשבילי פגש את אביו.
אביו נכנס, ואף אחד לא אמר מילה,
אבל אפשר היה לראות את החרדה.
זה היה לא נעים.
איך יוצרים קשר מחודש עם אבא?
איך הוא יוצר קשר מחודש עם בנו?
אני מניח שהתביישנו מדי לדבר זה עם זה.
פשוט העברנו זמן בשהייה זה בחברת זה
ובניסיון לחמם את האווירה
ולמצוא דרך לתקשר.
אף אחד מאיתנו לא ידע איך לעשות את זה.
המחשבות האלה הבשילו
ויום אחד פשוט התיישבתי והתחלתי לכתוב את השיר הזה.
זה בשביל אבא שלי, טוב?
"האט נא, ילד מטורף
"אתה ילד שאפתני מדי
"יחד עם זאת, אתה חכם
"תגיד, למה אתה עוד פוחד כל כך?
"איפה האש, לאן אתה ממהר?
"מטב שתירגע לפני שתכלה אותה
"יש לך עוד המון לעשות"
הייתה לי הזכות להכיר את בילי אישית.
ובילי חווה הרבה טראומות בצעירותו.
כשמתבוננים בכמה משיריו של בילי אפשר לראות הבהובים של זה.
"מתי תבין
"שווינה מחכה לך?"
"וינה מחכה לך?"
אני מניח שזה מה שחיפשתי.
אבי היה שם.
אני יודע שחיפשתי אותו.
אבל מלבד אבי, זו גם עיר המוזיקה העולמי
אז היו לזה הרבה משמעויות, המון שכבות.
"חבל מאוד אבל אלה החיים שאתה מנהל
"אתה ממהר כל כך ששכחת מה אתה צריך"
אני חושב שהסיפור של בילי עמוק בהרבה מבחינה פסיכולוגית
ממה שבילי רוצה לדעת.
יש טראומות שאי אפשר להתגבר עליהן,
ויש מניעים מסוימים בחיים
שלעיתים אנחנו אפילו לא מודעים להם.
אבל אני חושב שהדחף שלו
בא מהרצון להכיר את אביו באמצעות מוזיקה
"מתי תבין
"שווינה מחכה לך?"
תודה.
עכשיו אני רוצה לנגן בפסנתר עם אבי, אם הוא מוכן לעלות ולעשות את זה.
תמיד היה פער, מרחק.
הוא היה מאלה שלא נותנים להתקרב אליהם.
רציתי להיות קרוב אליו.
הייתי רוצה שאבא שלי יהיה גאה בי.
הייתי רוצה לדבר איתו על מוזיקה ועל החי
אבל מעולם לא יצרנו קשר חזק.
מעולם לא היה לנו רגע קסום כזה.
זה מאכזב.
"איפה התזמורת?
"זה לא היה אמור להיות מחזמר?
"הנה אני על המרפסת
"איך לעזאזל יכולתי להחמיץ את הפתיחה?"
"איפה התזמורת" היה השיר האחרון שכתבתי
באלבום "וילון הניילון".
"אף על פי
"שאין לי
"שום מושג בכלל"
זה היה שיר של התפכחות.
סיכום של חיים מבחינתי.
החיים הם לא מחזמר, הם טרגדיה יוונית.
"איפה התזמורת?"
לילה טוב, די-סי, אל תיתנו לאף אחד לדרוך עליכם.
הייתי שחוק רגשית וגופנית
מביצוע "וילון הניילון".
הרגשתי כאילו אני קרוב למוות.
ביליתי בדרכים שנה אחרי שנה אחרי שנה,
כתבתי, הקלטתי, נסעתי והופעתי עוד ועוד ועוד.
ובאמת לא יצאתי בכלל לחופשות.
אז שוחחתי עם פול סיימון שהיה חבר שלי.
הוא אמר, "אולי תיסע למקום הזה ששמו סנט בארטס באיים הקריביים?"
לא שמעתי על המקום.
הוא אמר שזה מקום שקט ורגוע
שימצא חן בעיניי ושלא יטרידו אותי שם.
אז שמעתי בקולו ונסעתי לסנט בארטס.
חשבתי שמדובר באי קטן ושקט
"תנו לי לספר לכם סיפור על אישה"
כריסטי ברינקלי השיגה הצלחה מסחררת
בעולם הדוגמנות.
הבלונדינית הקליפורנית הזאת הגיעה לשיא מהמם
כשהופיעה בעמודי השער של יותר ממאה כתבי עת.
הייתי בצילומים בסנט בארטס.
אחד מאנשי הצוות שלנו מגיע בריצה ואומר,
"אלוהים, בילי ג'ואל נמצא בפי-אל-אם."
אנחנו קופצים לפי-אל-אם והוא יושב בבר.
אחד הדברים היפים בבילי
זה שהוא לא מרגיש נוח בחדר שאין בו פסנת
הוא לא מנגן כדי שישמעו אותו מנגן.
הפסנתר פשוט נותן לו תחושת ביטחון. אז זה לא מפתיע.
הוא נמצא שם. הוא בסנט בארטס.
הוא יושב בבר. יש שם פסנתר.
הוא מתיישב לנגן ואז הוא מרים את העיניי
והוא רואה את הדוגמניות היפהפיות האלה עומדות מעליו ובוהות בו.
הוא שזוף מאוד.
הוא לובש חולצה כזו של הוואי, כמו חולצת נופש כזו.
אמרתי, "אלוהים, זה נפלא.
"תודה רבה, מר פסנתר."
מייד הוא התחיל להצחיק אותי.
הוא היה מצחיק מאוד.
והוא אמר, "תני לי לנגן לך כמה שירים".
יש שם מושב של פסנתר, אז אני ניגשת ומתיישבת לידו,
והוא אומר, "איזו מוזיקה את אוהבת?"
ואני פשוט פוצחת ב
וכך אני שרה,
ובילי, כאילו,
"טוב, בסדר."
והוא מנגן את השיר ואני שרה.
ואז מגיעה אל מקפירסון.
והיא מעריצה גדולה של בילי ג'ואל.
יש לה גוף מהמם
והיא מסובבת את הגוף המהמם שלה ממקום למ
כדי לנסות להשיג את תשומת ליבו.
אז אני מקשקש עם אל, אני מקשקש עם כריסט
ואז ניגשת אלינו פתאום בחורה צעירה ואומ
"גם אני יודעת לשיר."
כן, כן, בטח.
כאילו, "אל תפריעי, ילדה".
הבחורה הצעירה והיפה הזאת מוציאה את הקול הזה
זו הייתה ויטני יוסטון.
זה היה הג'וב הראשון שלה בדוגמנות.
זה היה מדהים.
הן כולן היו יפות. כולן היו דוגמניות.
ואני הייתי סתם טיפוס עם כוויות שמש שניגן בפסנתר.
ואז בילי
הצליח בסוף לשיר כמה שירים.
הוא היה משעשע מאוד,
ומצחיק וורוד ומבריק
והיה בו משהו חביב מאוד.
פשוט נהנינו מאוד לצחוק ולדבר וכל זה.
אז החלטנו להישאר בקשר.
שנינו גרנו בעיר ניו יורק,
והתחלנו לבלות זמן ביחד וחיבבנו זה את ז
אמרתי לאימא שלי, "אני יוצאת עם מישהו מתוק מאוד,
"אבל הוא לא ממש הטיפוס שלי.
"יש לו תסרוקת בועה בסגנון לונג איילנד,
"אבל הוא ממש מעניין ומשעשע."
והיא אמרה, "מותק, אפשר לשנות תסרוקת.
"אפשר להחליף נעליים.
"אבל אם יש לו לב טוב, את צריכה להישמע ללב שלך."
אז יצאנו לדייט אמיתי והלכנו להופעה של ה"ביץ' בויז".
וברור שבילי הגיע בסוף אל הבמה.
היה בו משהו ממש מתוק ומסורתי.
אז ככה החברות שלנו הפכה להיות רומן.
אני יוצא עם דוגמנית-על יפהפייה, ואני
אני בסה"כ מהיקסוויל.
מה אני עושה איתה? מה היא עושה איתי?
אבל זו הייתה תקופה פורייה מאוד מבחינתי
כתבתי לה המון שירים. היא הייתה מקור השראה.
זה היה כמו לחזור לשנות הנעורים.
חוויתי אותם רגשות שחוויתי
כשגיליתי לראשונה את הרומנטיקה והאהבה.
אנחנו עושים חיים משוגעים.
"לזמן הארוך ביותר
"לזמן הארוך ביותר"
"אני הקול שאת שומעת במסדרון
"והנס הגדול יותר מכולם"
היה כיף לחוות את הרומן הסוער הזה
ולראות היבטים מסוימים שלו הופכים להיות מוזיקה.
"יש הנשארים הרחק מהדלת
"אם יש סיכוי שהיא תיפתח"
רציתי ליצור משהו פשוט וטיפשי ושמח.
ויצרתי את "איש חף מפשע",
שהוא בעצם מחווה לכל המוזיקה של שנות נעוריי.
"יש החיים עם פחד מנגיעה
"ועם כעס שעבדו עליהם"
ולכן השיר "איש חף מפשע" עשוי בסגנון של הדריפטרס.
"כי אני איש חף מפשע"
בשיר "אפטאון גירל"
ניסיתי לדמות את ארבע העונות עם פרנקי ואלי.
"היא הולכת היא נראית כה טוב"
כולנו היינו נגני ברים,
וזה היה קצת כמו חזרה לשנות ה-50 וה-60,
כשניגנו את המוזיקה שלמדנו לנגן בילדותנ
"מתחת לטיילת
"שעל חוף הים
"מתחת לטיילת, הטיילת"
היה כיף להפיק את ההקלטות האלה.
וכל השירים האלה של "איש חף מפשע"
באו במהירות.
כלומר, פשוט
"זה מה שאני מרגיש, זה מה שאני כותב.
"זה מה יש."
"אני רוצה כסף
"כסף, כסף קל"
בילי ג'ואל נמצא באמצע סיבוב הופעות באר
שנמכר כולו עוד לפני שהוא יצא לדרך.
להופעות אלה הגיע גם קהל חדש לגמרי.
המון ילדים צעירים שאפילו לא שמעו על "איש הפסנתר",
שלא מכירים את "הזר", שמכירים אולי
רק את "לחץ" ואת "אלנטאון" מקליפים
ואת הקליפים החדשים שעשינו ל"איש חף מפש
הם גילו אותי באמצעותם, וזה נהדר.
בילי מדהים.
בן כמה אתה? -16.
זה היה בתחילת שנות ה-80, כשהאם-טי-וי נוסד.
"אם-טי-וי מוזיקה בטלוויזיה".
קליפים של מוזיקה 24 שעות ביממה!
בילי לא כל כך אהב לעשות קליפים.
הוא רצה שהמוזיקה שלו תצייר באוויר
ושאנשים ישתמשו יותר בדמיון, שהוא חסר גבולות.
בנוסף, הוא לא חשב שהוא טיפוס של כוכב קולנוע של פעם
עבור הקליפים האלה.
אנחנו רוצים להיראות טוב כשמצלמים אותנו, לא?
כן. ופולה מוודאת שכך יהיה.
אבל הוא הבין שהקליפים חשובים,
וכך יצא שבסוף הם היו חלק חשוב בקריירה שלו.
זה לא קליפ וידאו, זה סרט של אולפן בינו
זה סרט בן שלוש דקות.
באותה תקופה בדיוק התחלתי לצלם קליפים.
הייתה לי חברת הפקות קטנה משלי.
אז צלצלתי לבילי וסיפרתי לו על זה.
שקט. -מצלמים!
השיר הראשון שהם רצו לצלם היה "ספר לה על זה".
ודניס ארפה, הסוכן של בילי אמר, "אני יכול להשיג לך את רודני דנג'רפילד"
היי, זה רודני דנג'רפילד,
אהיה באם-טי-וי, בבכורה העולמית של הקליפ של בילי ג'ואל.
אז צילמנו את "ספר לה על זה". זה יצא נה
בסוף הם הפיקו כמה מהקליפים הבולטים ביותר של אותה תקו
"הייתי צריך להמתין לעד
"אך עדיף מאוחר מלעולם לא"
היי, אני בילי ג'ואל,
ואתם צופים בערוץ הטלוויזיה של אם-טי-וי
הקליפ הבא היה "אפטאון גירל".
בילי אמר, "אז ניקח את כריסטי".
אמרתי, "כן, היא מופיעה איתך בעיתונים בכל יום,
"זה הגיוני שזו תהיה היא."
אז פניתי אל כריסטי.
כריסטי אומרת, "אתה רואה את זה? זה כסף"
אמרתי לה, "תקשיבי, יש לך רק תפקיד קטן.
"נסדר לך את השיער והאיפור שתרצי, כל מה שתרצי,
"רק תגידי לבילי שאת מסכימה."
אז היא אמרה לבילי שהיא מסכימה.
"עם אפטאון גירל
"ראיתי אותה בעולם האפטאון שלה
"מתחיל להימאס לה מהצעצועים של המעמד העליון
"ומכל המתנות מהאפטאון בויז
"שתבחר"
הרגשתי נוח בתלבושת של תחנת הדלק,
כי עבדתי פעם בתחנת דלק.
"ככל שבעל דם חם יכול
"ועכשיו היא מחפשת גבר מהדאונטאון
"כמוני
"וכשהיא הולכת
"היא נראית כה טוב
"וכשהיא מדברת
"היא תגיד שהיא שלי"
בילי לא רצה לרקוד.
אמרתי, "אתה לא רוקד, אתה הולך מנקודה לנקודה
"ואתה עושה את זה באופן מסוגנן."
השיר היה שמח והציג את כוח הידוענות.
"אפטאון גירל
"היא האפטאון גירל שלי"
הם היו זוג הידוענים החזק ביותר בזמנו.
כוכב הרוק-פופ האולטימטיבי
עם הדוגמנית הגדולה ביותר בעולם, עכשיו בקליפ הסלבריטאי הזה,
שהוא קליפ אגדי עד היום.
"אפטאון גירל" היה להיט עולמי מפלצתי.
אתה זה ששר את "אפטאון גירל"? -זה אני.
המומנטום
היו באלבום הזה ארבעה להיטים.
אבל שוב, הוא נלחם במבקרים.
- "איש חף מפשע" הוא בלתי נסבל -
במיוחד בתחילת שנות ה-80,
אם אנשים הרגישו שמשהו הוא לא "רוקנרול"
הם היו מבקרים אותו.
כל מבקרי הרוק התעניינו רק ברוק מבוסס בלוז,
ובילי ג'ואל לא נכנס לתבנית הזאת.
וככזה, הוא עורר אדישות או בוז מצידם.
זה היה משותף לנו ולביל. קיבלנו המון ביקורות רעות.
ואני לקחתי את זה אישית. נפגעתי.
חשבתי, "מי הם בכלל? הם לא מכירים אותי"
אני יודע שהוא שנא את מבקרי הרוק.
אני יודע שזה ממש עצבן אותו.
שילכו לעזאזל המבקרים.
כל המבקרים שביקרו אי פעם את בילי, איפה הם?
איפה כל האנשים שידעו הרבה כל כך
על מה שאנחנו צריכים לעשות?
בילי הכניס המון מעצמו לתוך השירים האלה
רבים מהם מבוססים על חייו.
הוא שופך בהם את קרביו ואת חייו ואת נשמ
מציג אותם לראווה,
ואז מישהו פשוט מבטל אותם. זה כואב מאוד
הוא מכר יותר מ-40 מיליון אלבומים,
זכה בחמישה פרסי גראמי ובתריסר סינגלי ז
אך לרוב הוא לא זכה בשבחי הביקורת.
המבקרים טוענים שמגוון הסגנונות שלו מונע ממנו
זהות מוזיקלית אותנטית,
ואחרים מתייגים אותו כחקיין לא מקורי.
מעין זיקית מוזיקלית.
הטענות דחקו כמובן את בילי ג'ואל לעמדת מגננה.
אני לא חושב שזה רע. בעיניי זו תחייה.
אני באמת משתנה כל הזמן.
אני מתעניין בכל סוגי המוזיקה.
אם אתה לא נוטה לאהוב את בילי ג'ואל,
הגיוון שלו הופך להיות נטל.
מבקרים רבים ראו בבילי ג'ואל
מעין אופורטוניסט.
אדם שאין לו זהות משלו.
שהוא יעשה הכול כדי להגיע לרדיו.
הוא היה פשוט רודף אחרי כל טרנד.
כן, הוא כותב שירים נחמדים,
אבל הוא לא מקורי והוא מעתיק.
המבקרים לא העריכו את המוזיקליות של בילי ג'ואל.
בקרב האנשים האלה, מוזיקליות היא קללה.
אבל למרות כל האקלקטיות וריבוי ההשפעות,
יש בו אותנטיות.
ואנשים מגיבים לזה.
הם חושבים שהם מכירים אותו,
והם מגיבים למה שהוא אומר ומרגיש.
אם בודקים את השירים של בילי ג'ואל, הוא לא הולך סחור סחור.
הוא לא כותב מילים חסרות מובן.
הוא ישיר מאוד וליבו פתוח מאוד,
ואת יודעת בדיוק מה הכוונה שלו ומה הוא אומר.
אני לא מתעמק במטפורות ובדימויים.
אני כותב כמו שאני מדבר,
ואני כותב כמו שאני חושב.
אני חושבת שזו סיבה נוספת לכך שהמבקרים מזלזלים בו.
אבל זה בדיוק מה שכמה מכותבי השירים הגדולים ביותר
של תקופת המוסיקה הפופולרית,
של ספר השירים האמריקני, עשו.
הוא אחד מכמה כותבי שירים עכשוויים
שיכולים לכתוב מוזיקה
לפי הכללים הסטנדרטיים של בית, פזמון, בית, פזמון.
גשר של שמונה, שינוי סולם, קודה.
האומנות הזאת גוועת.
הוא כותב שירים מבני וזה באמת מה שאני מעריך.
אני חושבת שבזכות זה גם השירים מחזיקים מעמד.
"ספר לה על זה
"ספר לה כל מה שאתה מרגיש"
המבקרים לא אהבו את האלבום "איש חף מפשע
זבש"ם.
אני רוצה לעשות מה שמעניין אותי לעשות.
אני רוצה לעשות מה שאני רוצה לשמוע.
מופע הרוקנרול הגדול ביותר אי פעם!
בילי! בילי! בילי!
בילי, בילי!
תודה, בילי.
מעולם לא ראיתי אותו בדפי שער של כתבי ע
כשזרועו כרוכה סביב מישהי, עד אז.
ואז הוא פוף! הפפראצי לא הניחו לו.
זה התפוצץ!
הנה לך, הפפראצי של לונדון.
השנים עם כריסטי היו אינטנסיביות מאוד.
הוא נעשה סלב.
אבל אני לא חושב שראיתי אותו פעם מרגיש נוח עם כל זה.
כריסטי, את יכולה להסתכל הנה?
הריב הראשון שלנו
היה משום שהוקפנו על ידי פפראצי
ובילי היה מאוד גס רוח כלפיהם.
ואמרתי, "הרבה יותר קל פשוט לתת להם חיו
"עכשיו הם בטח יצלמו אותך עושה
"וזה מה שיתפרסם.
"אם אתה רואה את המצלמה, חייך,
"הם יקבלו את התמונה שלהם ויניחו לנו."
אז היינו מתבדחים,
בכל פעם שהיינו רואים מצלמה,
הייתי מרביצה פוזה והוא היה עושה
התחלנו לעשות את התרגיל הזה בכל מקום.
"אך היא תמיד אישה בשבילי
"והיא לעולם לא קורסת"
כן, אני זוכר שהם יצאו.
ואני זוכר ששאלתי,
"אתה מתכוון להתחתן?"
והוא אמר, "אתה חושב שאני צריך?", אמרתי
"אני חושב שכן."
"כן, אני חושב שכן."
זמר הפופ-רוק בילי ג'ואל
מתחתן הערב בניו יורק.
כלתו היא הדוגמנית כריסטי ברינקלי.
"אף שאני מאוהב"
רצינו להתחתן בנמל,
על רקע קו השמיים של ניו יורק, פסל החיר
החתונה הייתה נהדרת. כולנו היינו,
אני, סטיבן ובריאן היינו שושבינים.
הוא לווה את תקליטי ה-45 שלי ונתן אותם לדי-ג'יי,
וזו המוזיקה שניגנו שם.
היו לנו המון אנשים.
אנשים מתעשיית התקליטים, אנשים מתחום הדוגמנות,
כל הלהקה הייתה שם,
חברים, משפחה.
היה ממש כיף ונוצץ.
זה היה סיפור גדול.
כאילו, "זו תהילה".
"האם לא אמרתי שאני לא מוכן לרומן?"
היום 15 בדצמבר 1985,
וזו העיר החדשה שלנו, איסט האמפטון.
נכון שיפה פה?
שלום. זה מוביל לכביש הגישה שלנו.
השנתיים הראשונות האלה היו ממש כיפיות ונהדרות.
והנה זה, יש!
"מישהו שראה את כל זה בעבר?
"עכשיו שאת כאן, זה לא אותו מצב"
חזרנו הביתה!
המלחים. יש!
"מחר
"הוא במרחק זמן רב
"הלילה
"יכול להימשך לעד"
מישהי נראית קצת גדולה יותר בימים אלה.
נשארו רק ארבעה שבועות.
שלושה וכמה ימים.
טוב, היום 16 בדצמבר, אז בפעם הבאה שנצל
אולי יהיה לנו מה לספר.
נערת השער כריסטי ברינקלי והזמר בילי ג'
הם היום הורים גאים.
ברינקלי ילדה תינוקת במשקל 2.95 ק"ג,
אמש בבית חולים במנהטן.
אני לא חושב שאפשר להתבגר
לפני שחווים הורות כשפתאום
אתה כבר לא במרכז העניינים.
זה נותן לך נקודת מבט שונה לגמרי.
אהבה בלתי תלויה בדבר.
לא הכרתי תחושה כזו עד שהחזקתי את הילדה הזאת בזרועותיי.
היא יותר חשובה ממני. היא הכול.
היא העתיד.
ואני אחראי עליה.
מוטב שאוודא שאני פועל נכון.
הנה זזים.
"זה הזמן לזכור
"כי זה לא יימשך לעד"
לי לא היה אבא.
רציתי להיות האבא שלא היה לי.
זה היה חשוב לי מאוד.
היי. -היי.
גדלתי באיסט האמפטון.
וחשבתי, "וואו, הוריי ממש פופולריים".
לא ידעתי שהוריי היו הידוענים.
חשבתי שאני הכוכבת,
כי כך התייחסו אליי בילדותי.
הם תמיד צילמו אותי ובנו אותי
ותמיד עשו אותי הכוכבת של מחזות הזמר לכל המשפחה.
"אבא, אבא, אבא, אבא"
זה אני.
"אבא, אבא."
בילי היה מתיישב ליד הפסנתר ומתחיל לנגן
והיא הייתה מתחברת לפסנתר
ומתחילה לשיר.
בכל יום היינו שרים.
וכשסבתא שלי, שאני מכנה נני רוז, הייתה איתנו,
היא תמיד הייתה שרה.
הייתה לה תשוקה עצומה למחזות זמר.
יש שיר מתוך המחזמר "ספינת השעשועים",
"כי הוא רק ביל שלי"
שממנו היא לקחה את השם של אבי.
רוז הייתה יחידה במינה.
כשהיא ובילי היו ביחד,
הם תמיד אהבו לשיר שירים קטנים מברודווי
והם היו מחליפים מבטאים.
את כבר לא באה אליי לכוס קפה.
הם אהבו להעלות מופעים ביחד.
"אחד לתינוק שלי
"ואחד לדרך"
סבתא שלי הייתה מוחצנת במיוחד
עד כדי הגזמה.
פשוט באר ללא תחתית של רגש,
שמשהו תמיד תסס בתוכה.
היא פשוט הייתה מתחילה לשיר משהו,
ואז הרגש היה משתלט עליה,
והיא הייתה מתחילה לבכות.
היא הייתה בלתי צפויה.
מצבי רוח משתנים מאוד, כן.
זה הקשה עליו שאימא שלו הייתה כל כך בלתי צפויה.
אבל אני חושבת שהוא הרגיש המון אהדה
למצוקתה כאם יחידנית.
היא תמיד הייתה שם. תמיד.
היא הייתה המדרבנת המקורית.
היא הייתה הגיבורה שלי.
הוא אהב אותה לטוב ולרע.
והיא התגאתה מאוד בהצלחה שלו
ובנסיעות שלו ברחבי העולם.
הנה הביג בן, אלכסה, רואה את השעון הגדול הזה שם למעלה?
"איל טורצ'לו, לה פרימה קפיטלה די ונציה
ואהבתי להיות בדרכים.
אהבתי להיות חלק מהמשפחה הגדולה שבדרכים
אז השתדלתי להצטרף אליהם ככל שיכולתי.
והרגשתי שלבילי חשוב מאוד
לבלות זמן עם אלכסה.
"אני
"איש חף מפשע
"כן"
האם המעריצים שלך יקבלו כל מה שהם רוצים
לא כל מה שהם רוצים.
יש לה חדר הלבשה, כלי איפור, יש לה דברים נהדרים.
אנשים הזדהו איתם כבני זוג.
אני חושבת שאנשים נהנו לראות שהפכים יכולים להימשך זה לזה.
היי, אני ג'ון מלקוביץ'. -אני בילי ג'ואל.
אני חייב להגיד לך שאני מעריץ את העובדה שאתה נשוי לסינדי קרופורד.
לא, אני נשוי לכריסטי ברינקלי.
היית רוצה.
הוצאתי את "וילון מניילון",
ואז הוצאתי את "איש חף מפשע".
הייתה לי תינוקת חדשה לגמרי.
לא רציתי לעבוד קשה לבדי
בחדר שלי, בניסיון ליצור שיר אחרי שיר.
רציתי ליהנות מהמשפחה שלי.
אז נמנעתי מזה כמה שנים.
אבל ידעתי שבסופו של דבר אצטרך לחזור לעבוד.
תשמיע את ההרמוניה.
התקשיתי לכתוב.
אבדה לי השאפתנות שהייתה לי באלבומים הקודמים.
ואפשר לשמוע את זה באלבום.
אבל אני צריך לחשוב על משהו אחר בשבילו.
גשר, או
לרוב בכתיבה אני רואה את הפסנתר
כמפלצת שחורה גדולה בעלת 88 שיניים
שמנסה לנשוך ולהוריד לי את הידיים.
וזה לא בא.
ואז כשזה מתחיל להגיע,
אני צריך לוודא שאני נשאר שם עד שיש לי הכול.
כי תחושת היובש היא הדבר הגרוע ביותר.
תמיד כתבתי לבד.
זו בדידות גדולה.
הבדידות הזאת שדרושה לי כשאני כותב.
אחרת דעתי מוסחת.
אני חייב להיות לגמרי במערה שלי, כמו איש מערות.
אני נעשה נרגן, רגזני, עצבני,
אני עובר סוגים שונים של רגשות ותחושות.
אני מרגיש מבודד לגמרי מיתר העולם.
אבל ככה זה צריך להיות כדי שאוכל לכתוב.
אני פשוט חייב להיות בריק מושלם.
אז זו עבודה של בדידות.
מבחינתי, השפה העיקרית היא המוזיקה, תמיד יש מסר במוזיקה.
אפילו לפני המילים, יש שם משהו בפנים.
והעבודה היא להוציא את זה החוצה, לברר מה זה.
תופים נשמעים נהדר בחדר הזה.
כן, אתה לא שומע את התופים?
זה נשמע טוב? -מדהים.
היי, ליב אתה יכול ללכת הביתה. -תשיר.
קדימה. תשיר.
פיל רמון, שהוא חבר של ריי צ'רלס, אמר ל
שריי רוצה לעשות איתי שיר.
"יש לך משהו שהיית יכול לכתוב בשביל ריי ובשבילך?"
ריי צ'רלס היה האליל שלי כל חיי.
הוא כנראה הזמר האהוב עליי ביותר בכל הזמנים.
אז חשבתי, "אכתוב שיר על משהו שיש לנו במשותף".
מה הדבר הקבוע ביותר בכל חיינו?
הפסנתר.
אז טסנו מלוס אנג'לס כדי לעשות את ההקלט
וכשריי צ'רלס נכנס פתאום, כמעט קפאתי על מקומי.
"אלוהים, הוא באמת כאן.
"זה באמת ריי צ'רלס."
אתה אמור לשיר "התרחקתי מאוד מהחיים"
אז אני אסיים את הגשר,
אתה רוצה שאמשיך לשיר? -כן.
פיל רמון הציע,
"למה שלא תנגנו שניכם בפסנתר?"
וזה מייד שבר את הקרח.
זה מקשר בין אנשים.
לשנינו יש חיבור רגשי מאוד לדבר הזה.
ועכשיו אני הולך לשיר עם ריי צ'רלס!
הייתי כל כך מבוהל.
"היא לא מאכזבת
"היא היחידה שיכולה
"ה'בייבי גרנד' שלי
"היא כל מה שאני צריך"
אני אוהב את הדימוי המורחב של הפסנתר
כרומן שנמשך כל החיים.
אני מת על השיר הזה.
וזה שריי צ'רלס שר איתו,
זה גאוני.
"כל מה שצריך
"הוא הכוח שבידיי
"וה'בייבי גרנד' שלי
"טובה אליי"
בדיוק.
כן, זה טוב. -זה גדול.
עשינו את זה.
עשינו את שלנו, כן.
זה מה שקורה כשנרגעים.
כן, נכון. לא, זהו זה.
אחת, שתיים,
אחת, שתיים, שלוש, ארבע.
אחרי "הגשר" יצאנו לסיבוב הופעות בכל רחבי העולם.
הגענו לכל מקום.
ניגנו בהרבה מקומות בצרפת.
היינו בהולנד. -טסנו ללונדון.
ניגנו בברלין ב-1989, כשהחומה נפלה.
היינו הראשונים להופיע שם בזמן האיחוד מחדש של גרמניה.
היה לי נאום שלם על זה.
לפי תחושתי תמיד הלכת למקומות ייחודיים
שבהם אנשים לא יכלו לחוות דברים כאלה.
ותמיד היית מסכים לעשות דברים שאחרים לא הסכימו לעשות, כמו רוסיה.
מה הדבר הכי טוב שהיית רוצה להשיג
מכל החוויה הזאת בת השבועיים?
למצוא המון חברים.
אני מקווה להביא אושר בעזרת המוזיקה,
ולהשיג משהו שאפשר להמשיך אותו.
האיש הזה הזמין אותנו לבית שלו.
יש לך מוזיקה טובה. -תודה.
מוזיקת פופ היא שפה אוניברסלית בקרב צעירים בכל מקום.
לא נראה שהפוליטיקאים מסוגלים להשיג פריצות דרך משמעותיות.
אני חושב שלפעמים זה התפקיד של האומנים לפתוח בדיאלוג.
ביי-ביי, תודה.
היה לנו קהל נהדר
שהתרגש מאוד לשמוע רוקנרול.
הוא רצה להשתולל.
זו הייתה רוחם של האנשים האלה ברוסיה.
הם רצו לבלות איתנו.
בקבוק הוודקה היה עולה לשולחן,
הם היו פותחים אותו וזורקים את הפקק.
אני זוכר שלא היו פקקים מתברגים על הווד
היה על הבקבוק דבר שהם היו מורידים וזורקים.
והייתי שואל, "אין לכם פקק כדי לסגור בחזרה?"
והם היו אומרים, "למה?
"בשביל מה?"
כשהרסתי את הפסנתר הקהל התלהב מזה.
הוא מעולם לא ראה דבר כזה.
אמריקאים עשירים הורסים את הציוד שלהם.
"הוא כועס עלינו?"
"מה אתה הולך להרוס הערב?"
דא-דא.
זה אבא, אלכסה, במסוק.
זה אבא!
חזרתי לפני יומיים מלנינגרד. -איך ההרגשה להיות בבית?
"אני כל כך שמח שאני גר בארה"ב
"הולי גולי"
נהדר לחזור הביתה.
אנחנו שוב בדרכים, חבר'ה, הפעם אנחנו נוסעים למיין.
בינתיים הגענו עד כאן,
אגם בנטאם.
כריסטי, למה שלא תראי להם את אגם בנטאם?
בעצם החלטנו לנהוג לאורך קו החוף ממיין
בזיג-זגים לאורך קו החוף.
זה היה מסע קסום שבו גילינו עיירות קטנו
"עיירה כלבבי, מנמשה"
וזה היה מוזר כי בכל עיירה שנכנסנו אליה
המלצר או הבעלים של המסעדה היה אומר,
"כן, אתם הבעלים של הנכס הענק הזה בקצה הרחוב."
והיינו אומרים, "לא, ממש לא".
ואז הם היו אומרים, "כן,
"קניתם ממני סוס."
"לא, לא נכון."
זה מעניין.
אני די שמח שנישאר באזור הזה
במקום להמשיך דרומה.
כי מתחיל להחשיך.
היינו נתקלים באנשים שהיו אומרים,
"אה, כן, קניתם את המלון הישן ההוא
"בצפון קרוליינה" או משהו.
"לא, אלה לא אנחנו."
התחלתי לקבל תחושה כלשהי
שהאמרגן שלו קונה דברים בכסף שלו.
חשבתי, "וואו, הוא טס לכל מקום
"במטוס פרטי.
"הוא קונה המון סוסי מרוץ
"וכולם חושבים שיש לנו נכסים בסביבה."
"אני יודע שיש לך בעיות"
"משהו לא בסדר כאן."
"אך לי יש בעיות משלי"
אמרתי לבילי, "פרנק ובר גונב ממך".
והוא לא רצה לשמוע מזה.
הייתה לי דירה במנהטן,
והלכתי לבדוק בית שהיה זקוק לשיפוץ.
ושמעתי שיש בעיות עם ההוצאה הזאת.
אנשים שאני מכיר בתעשיית המוזיקה אמרו ל
"לא צריכה להיות לך בעיה כספית לעשות את זה."
"יצרת המון תקליטים מוצלחים, איפה כל הכסף שלך?"
ולא הייתה לי תשובה לזה.
האמת היא שלא עקבתי אחרי זה.
"לתוך כל חיים חייב לרדת קצת גשם"
בילי צלצל אליי ואמר,
"אין לי כסף לשלם על הבית שלי."
אמרתי, "אבל פרנק יכול לשלם על הבית שלו
הוא אומר, "אין לו הוצאות כמו שיש לי".
אמרתי, "בילי, אחי, אתה כל כך תמים".
"כולנו צועדים באפלה לעיתים"
פרנק נעשה איש אמונים, יועץ קרוב.
בילי סיפר לי שאין לו הרבה כסף.
בשלב זה של הקריירה שלו, שבילי יגיד
שאין לו כסף, זה מגוחך.
משהו לא בסדר.
עם תקליטים בצמרת,
עם ההופעות בעולם, צריך להיות לו המון כ
"למה אין לך המון כסף, מה הבעיה?"
והוא אמר לי,
"אל תתערב בעניינים שלי."
כשאמרתי לו את זה בפעם הראשונה, הוא אמר
"אני מכיר אותו הרבה יותר זמן משאני מכיר אותך."
הוא הרגיש שזו המשפחה שלו. המשפחה שהוא בחר בה.
אמרתי, "שמע, אני אוהבת אותך, אני מנסה להגן עליך.
"אני רואה שאנשים גונבים ממך."
בילי סמך עליו.
הוא סמך עליו יותר משהוא סמך עליי,
וזה כמובן פגע בי.
ואמרתי, "למה שלא תבצע ביקורת?
"תשיג רואה חשבון, גם אם הכול בסדר,
"אתה חייב שמישהו יבדוק מה קורה."
אז הזמנתי ביקורת.
ואחרי הביקורת גיליתי
שלא היה לי קרוב אפילו לסכום שהיה צריך להיות לי.
הייתי בהלם מוחלט.
היה צריך להיות לי סכום כזה והיה לי סכום כזה.
אתמול תבע ג'ואל 90 מיליון דולר מפרנק ו
אמרגנו מאז 1980.
ביקורת עצמאית אצל ובר והחברה שלו,
"פרנק מנג'מנט", גילתה, ואני מצטט,
ש"ובר השתמש בבילי כבנק אישי."
ואם לא די בכך שהאמרגן
היה בעבר גיסו של בילי,
הוא גם הסנדק של בתו של בילי ג'ואל.
הייתי חייב לדוד סם חמישה מיליון דולר.
לא היה לי סכום הכסף שחשבתי שיש לי.
וזה היה נורא.
לבילי יכולה להיות נאמנות עיוורת,
והייתה לו נאמנות עיוורת לפרנק.
וסוף סוף הנאמנות הזאת נשברה.
זה היה הלם רגשי.
אם אני לא יכול לסמוך עליו שידאג לטובתי
איזה טיפש הייתי?
איך יכולתי להיות תמים כל כך?
זה היה דבר מדכא מאוד.
כשהתחלתי לעבוד עם בילי, לא כל זכויות היוצרים שלו היו בבעלותו.
תחת הנהלתי,
רכשנו בחזרה את כל הזכויות
על שיריו.
פרנק ובר אומר שהוא תמיד פעל לטובת האינטרסים של בילי ג'ואל,
ושהוא הופתע לגמרי מהתביעה נגדו.
בילי נהג להגיד שהוא יטפל במוזיקה
ואני אטפל בעסקים.
פרנק מכחיש את ההאשמות נגדו
וטוען מנגד שההשקעות שבהן מדובר נכשלו
בגלל המיתון וגורמים אחרים.
זה היה אירוע טרגי משנה חיים עבור אבי.
"כשכסף עושה איש עשיר"
כשהוא מעל באמונו ובגד בחברות שלו
"אז אולי לעולם לא אעמוד בציפיות"
אני חושבת שזה היה נורא.
זה כאב לו מאוד.
"אהיה מפעיל פשוט"
כשגיליתי שהכסף שלי פחות או יותר בוזבז,
רתחתי מכעס.
הבנתי שאני צריך להתחיל מההתחלה.
אני צריך לחזור מייד לכתיבת שירים חדשים
להקליט שירים חדשים,
ולצאת לדרכים ולנסות להרוויח בחזרה את הכסף.
יש לי משפחה, יש לי ילדה,
יש לי אישה, יש לי קרובי משפחה. אני צריך לדאוג לכולם.
כי דאגתי לכולם.
אתה עייף?
אני גמור. לא עשיתי הפסקה.
חששתי שזה יפגע בנישואים שלי.
שזה יפגע בקשר עם הבת שלי.
זה עושה אותי מר נפש וזה מעצבן אותי.
אני רוצה להיות איתם,
אני לא רוצה לעשות את זה בגלל בעיות כספיות.
אבל לא הייתה לי ברירה.
הייתי חייב לצאת כדי להתפרנס.
בשלב הזה של הקריירה שלו
הוא יכול היה למלא את מדיסון סקוור גרדן הרבה ערבים ברצף,
והרבה ערבים בבוסטון.
אז האפשרות
להרוויח את הכסף בחזרה
הייתה כנראה רעיון עדיף
על הניסיון להמשיך להילחם ולכלות אנרגיה
ולהיגרר כלפי מטה ופשוט
אז התקבלה החלטה
להפשיל שרוולים ולחזור לעבוד כדי להחזיר את החסר.
הכותב, המלחין, הזמר והנגן מלונג איילנד
בילי ג'ואל, מגיע לאצטדיון היאנקיז.
האיש נעשה גדול יותר עם כל אלבום חדש.
כנראה משום שהוא נשאר אדם רגיל,
למרות כל הכישרונות המדהימים שלו.
נראה לך איך שזה נגמר כאן?
ניתן הדרן של שלושה שירים?
זה טוב מאוד, בן אדם.
רוקנרול, בילי ג'ואל!
לא אכפת לי מה הוא שר, אני רק רוצה לראות את בילי ג'ואל.
הוא בדרן מעולה, הופעותיו מעולות. הוא מדהים.
באנו במכונית כל הדרך מאוהיו רק כדי לרא את בילי ג'ואל שר את "איש הפסנתר" פעם א
"אני על סירת הדיג 'אלכסה'
"ואני שט דרך בלוק איילנד סאונד
"סימנתי מסלול אל הווייניארד
"אך הערב אני בדרך אל ננטקט"
זה קורה להמון מוזיקאים.
"יש לי חשבונות לשלם וילדים שצריכים בגדים"
אנחנו לא מבינים בכספים.
לא הכסף היה העיקר, אלא להיות מוזיקאי.
"כמו כל המקומיים כאן
"נאלצתי למכור את ביתי
"גאה מכדי לעזוב, שברתי את ידיי על הקלידים
"כדי שאוכל לרכוש את סירת הדיג 'אלכסה'"
לא אהבתי לחשוב כמו איש עסקים.
רציתי להיות אומן.
רציתי לחשוב רק על מוזיקה ויצירתיות.
ושאני מעל כל זה.
אז שטויות. לא הייתי מעל כל זה.
"וקפטן טוב לא יכול להירדם"
הייתי צריך להגן על השירים האלה. הם הילדים שלי.
הם היו יתומים לפני שהבטחתי את זכויותיי כהורה שלהם.
"מהפעמון במפרץ גרדינרס"
אז לקחתי על עצמי את הניהול שלי
ולא הסתכלתי לאחור.
"אבל על היבשה יש אנשים שתלויים בי"
שנת 1989 הייתה שנה של שינוי גדול עבור בילי ג'וא
מלאו לו 40, הוא פיטר את האמרגן שלו, הוסיף כמה חברים חדשים ללהקה
והקליט אלבום ראשון אחרי שלוש שנים.
שמו "סטורם פרונט".
- בבילי ג'ואל בוערת אש שלובתה על ידי ניהול גרוע -
- בילי ג'ואל המרושש עובד קשה כדי להיחלץ מהבור -
הדגל הוא דגל של הוריקן.
זה דגל אדום שבאמצעו משבצת שחורה.
למראה דגל זה, לא הולכים לשום מקום.
הוא אזהרה? -כן.
הוא אומר שמשהו הולך לקרות. חזית סערה בדרך.
"ואני חסר מנוחה
"כי במים הפתוחים
"דגלים אדומים מתנופפים
"על תורן משמר החופים"
מהו האלבום המועדף עליך?
זה קשה.
אבל מבחינתי, "סטורם פרונט".
יש כאלה שטוענים
שהוא נוצר מאוחר מדי בקריירה שלו.
כמה אומנים אחרים אתם מכירים
שבשלבים מאוחרים בקריירה שלהם
מוציאים אלבום נוגע ללב כל כך?
אחרי יותר מ-16 שנים בתחום המוזיקה,
ג'ואל אומר שזה אתגר לוודא שכל אלבום חדש יהיה שונה.
הפעם הוא ניסה להשיג את זה בעזרת עבודה עם מפיק חדש,
מיק ג'ונס, מ"פורינר".
הבעיה לא הייתה פיל רמון,
פשוט רציתי הפעם מישהו שכותב שירים
וגם מנגן, וזה מיק ג'ונס.
עבדתי עם פיל רמון עד סוף שנות ה-80,
אבל הרגשתי שאנחנו נסחפים למעין שגרה
והבנתי שהגיע הזמן לעשות שינוי.
פיל נפגע מאוד וידעתי את זה.
כי הקשר שלנו היה הדוק מאוד.
זה היה כמו פרידה.
האנשים שאתה עובד איתם נעשים מעין משפחה
וקשה להיפרד ממשפחה.
זה לא תמיד קל כשאתה מתרגל לעשות דברים בדרך מסוימת.
"אני עומד
"כאן כדי שכל העולם יראה"
אבל בילי היה חייב לעשות את זה.
הוא היה חייב להשתנות כדי להישאר עכשווי ולתת סאונד אחר.
"רק רציתי שתדעי
"חסר בושה"
בילי עשה את זה בכל אלבום, הוא שינה דבר
אבל אפשר היה לראות את ההבדל גם באלבום.
"הארי טרומן, דוריס דיי סין האדומה, ג'וני ריי
"סאות' פסיפיק וולטר וינצ'ל, ג'ו דימאג'יו
"ג'ו מקארתי, ריצ'רד ניקסון סטודיבייקר, טלוויזיה
"צפון קוריאה, דרום קוריאה, מרילין מונר
"אנחנו לא הדלקנו את האש" היה הסינגל הראשון
באלבום "סטורם פרונט",
והוא היה להיט גדול.
"הזוג רוזנברג, פצצת מימן שוגר ריי, פנמונג'ום
"ברנדו, המלך ואני והתפסן בשדה השיפון
"אייזנהאואר, חיסון, לאנגליה יש מלכה חד
"מרצ'יאנו, ליברצ'ה, סנטיאנה, להתראות
"אנחנו לא הדלקנו את האש
"היא בוערת עוד משחר הימים"
לכתיבת השיר הזה
עלה בדעתי הרעיון להשתמש בכותרות מהעיתו
ועברתי עליהם שנה אחרי שנה
ומצאתי עוד ועוד כותרות.
"ג'וזף סטלין, מלנקוב, נאצר ופרוקובייב
"רוקפלר, קמפנלה, הגוש הקומוניסטי"
מהכותרות האלה מתקבלת תחושה מוחשית של ההיסטוריה.
"דיין ביין פו נופלת, רוק אראונד דה קלו
"לבנון, צ'ארלס דה גול קליפורניה בייסבול"
היום, בהיותו בן 41,
הפרחח שלא סיים תיכון,
רוכש מעריצים חדשים ומפתיעים: תלמידי בית ספר.
יש מורים שאומרים שהשיר של ג'ואל הוא כלי הלימוד הטוב ביותר
מאז "רחוב סומסום".
"אנחנו לא הדלקנו את האש" הטיס כנראה את בילי
באותם ימים, לשיא הקריירה שלו.
אחד הכוכבים הכי גדולים של אמריקה: בילי ג'ואל.
-בילי ג'ואל.
בדיוק התחלנו חזרות לקראת סיבוב הופעות,
שנצא אליו בתחילת דצמבר.
אנחנו יוצאים לזמן ארוך מאוד.
אני לא אוהב את הקטע של הנסיעות. אני אוהב לנגן.
כשמוזיקאים נהנים לנגן ביחד
זה מזכיר להם למה הם עושים את זה מלכתחי
אתה על גג העולם.
"תקראו לי 'ג'וקר', תקראו לי 'חבול'
"ברגע זה אני לגמרי קול
"צלול כבדולח, חד כתער
"אני מרגיש שאני בשיא של חיי"
"איי גו טו אקסטרימס" די אפיין את מה שקרה בחייו,
כי הוא הסתחרר בין היותו איש משפחה
לבין קיום של אומן מיוסר.
"יקירתי, אני לא יודע למה אני עובר את הגבול"
אני לא יודעת מה עבר עליו אז,
אבל ראיתי אדם שקשה לו.
אלא שאיזה מוזיקאי
לא מרגיש בטוח על הבמה או במוזיקה שלו?
זה הרי הדבר היחיד שלא יתקע לך סכין בגב
אני בטוחה שזה היה המקום הבטוח שלו.
"יקירתי אני לא יודע למה אני עובר את הגבול"
זה קצת לכיוון המאניה.
למה אני עובר את הגבול?
למה אני תמיד על הקצה?
לא תמיד זה נעים.
אתה נקרע מכל הכיוונים.
וכשאתה מזהה את זה, אתה מבין, "ודאי קשה לחיות איתי."
זה קצת מזכיר לי את אימי כי היא סבלה משינויים קיצוניים במצב הרו
היא הייתה מדוכאת ואז היא עברה לאופוריה
אז זה כנראה עובר במשפחה.
היינו בסיבוב ההופעות של ה"סטורם פרונט"
וראיתי את בילי מאבד את זה.
הפעם זה באמת היה גרוע.
הוא היה מגיע לחזרה ומאבד לפעמים את הקש
בין מה שקורה לבין הניסיון שלו לשכך את הכאב.
הוא היה אומר לי לעשות משהו על התופים,
ולמחרת היה שואל אותי למה אני עושה את זה.
וכולם היו אומרים לו,
"אתמול אמרת לו לעשות את זה."
והוא שאל, "באמת?"
הוא פשוט שכח.
זו הייתה התקופה שבה בילי ירד מהפסים.
המון דברים בחייו הכבידו עליו נפשית.
לילה אחד התעוררתי ושאלתי, "איפה בילי?"
והתחלתי לצלצל לכל מיני ברים
עד שמצאתי אותו.
הם אמרו, "כן, הוא כאן".
ואמרתי, "טוב, אל תגידו כלום,
"רק רציתי לוודא שהוא איפשהו."
אבל עוד אירועים כאלה התחילו לצוץ פה וש
שהייתי מודעת להם וזה היה מטריד.
אבל הוא לא ממש אהב לדבר על זה.
הוא העדיף להדחיק את זה עמוק פנימה.
המון אומנים נאבקים בהתמכרויות.
הם פשוט זקוקים למוצא הזה.
זאת, נוסף על הלחצים הבלתי פוסקים של פעילות בתעשיית הבידור.
הלחץ של היותך על הבמה,
הלחץ לרצות את כולם בעת ובעונה אחת,
הלחץ לשמור על הנישואים עם אימא שלי,
או להמשיך לצאת לסיבובי הופעות.
אני חושבת שהוא הרגיש כאילו משקל העולם מונח על כתפיו,
וזה הוביל אותו לשתות.
אז על מה אתה עובד עכשיו?
אני כותב ומקליט אלבום חדש, כאן בעצם,
בקצה המזרחי של לונג איילנד.
ארגנתי לעצמי אולפן קטן.
צ'יינה, מיקס ראשוני לגמרי, 16.12.92.
הוא רצה לעשות את זה
על שלטר איילנד,
כי הוא הרגיש מחובר מאוד לקצה המזרחי של לונג איילנד.
אני מאגד הקלטות.
השם הזמני של זה כרגע הוא "ההקלטות של שלטר איילנד".
הרעיון שלו אז היה, "בואו נשאיר אותו במקום שבו הוא נולד ונגדל אותו פה."
בילי התכוון להפיק אותו בעצמו.
אז בילי כותב את השירים, כותב את המוזיק
כותב את המילים, מנהל את האולפן.
הוא לא יכול לעשות הכול. יותר מדי כובעי
הוא אמר, "אני צריך להשיג מפיק".
אז הוא צלצל לדני קורטשמר.
בהתחלה לקחנו את הקלטות לאולפן אחר
כדי שנוכל להאזין להן ולראות מה יש בהן.
הוא שאל, "מה דעתך?"
אמרתי, "יש שלושה דברים שאני ממש אוהב.
"אני אוהב את כותב השירים. הוא מהמם.
"אני אוהב את נגן הקלידים ואני אוהב את הזמר.
"כל היתר דפוקים."
הרגשתי שהחבר'ה האלה נעשו כל כך שאננים,
שזה נשמע כאילו הם מנגנים רק כדי לצאת ידי חובה.
ביקשתי, "תן לי להביא את האנשים שלי.
"אם זה לא יעבוד תוכל לחזור לעשות מה שעשית.
"זה לא יכול להזיק."
אני לא רוצה לאטום את עצמי לרעיונות חדש
רק כי אני רגיל לעשות דברים בדרך מסוימת
ומצא חן בעיניי מה ששמעתי.
"אבל באפלה
"אני רואה שהאור שלך דולק"
אני שומע שבילי חזר לאולפן עם להקה אחרת
אמרתי, "אצלצל לבילי".
הוא אומר, "מה אתה רוצה?"
אמרתי, "מה קורה?"
הוא שואל, "מה זאת אומרת מה קורה?
"אתה צלצלת. מה קורה?"
אמרתי, "בילי, אני יודע".
הוא אמר, "ליב, אני חייב לנסות את זה,
"אני רק רוצה לנסות את זה. אעשה את זה בשיר אחד."
שיר אחד הפך להיות שני שירים,
שהפכו להיות שלושה שירים, שהפכו להיות כל האלבום.
הגיע הזמן לפתוח דף חדש.
בילי פותח דף חדש בדרך קשה.
הוא היה המתופף שלי המון זמן.
זה פשוט לא עבד ביני לבין ליברטי.
היו הבדלים בקצב,
היו הבדלים בחיים האישיים שלנו.
זה היה כמו גירושים והם היו מרים.
זה יצר מתח.
היו המון חיכוכים.
היה המון כעס.
אני זוכר שזה הכעיס אותי.
שלחתי לו פקס וכתבתי,
"בילי, אני מבין שאתה עושה מה שאתה צריך לעשות, התקליט הוא שלך,
"אם תצטרך פעם את עזרתי, צלצל אליי, אני איתך.
"אבל אם דני קורטשמר יהיה זקוק לי, תגיד לו שיישק לי בתחת."
בילי לקח את הפקס הזה
ותלה אותו על הקיר באולפן.
המון אנשים כועסים עליי
כי הם חושבים שעשיתי משהו רע לליברטי.
ואני לא מתכוון לתרץ את זה.
זה לא עבד בינינו וזה מה שקרה.
אני חושב שליב היה ממורמר בגלל זה,
אבל בינתיים השלמנו ואנחנו שוב חברים.
סי, רה ופה דיאז ביד ימין.
סי, רה, מי.
ללה, דו דיאז.
ידעתי שהוא מבריק,
אבל לא היה לי מושג איזה תותח הוא עד שנכנסתי איתו לאולפן.
התאמת מוזיקה אירופאית למוזיקת פופ
הייתה בעצם דבר שאף אחד מלבדו לא עשה.
בדרך כלל זה מגיע ממוזיקת פולק, בלוז,
או פופ עכשווי.
והוא התחיל להשתמש ברכיבים שלא השתמשו בהם הרבה.
סול, רה ופה דיאז ביד ימין.
ראיתי ציטוט מפי ניל דיאמונד, שלדעתי כותב שירים מצוין,
הוא דיבר על הדרך שבה הוא השלים עם דרך כתיבת השירים שלו,
ואמר, "סלחתי לעצמי על כך שאני לא בטהוב
וכשקראתי את זה הבנתי מייד שזו הבעיה של
לא סלחתי לעצמי שאני לא בטהובן.
והייתי יורד על עצמי כי מבחינתי
בטהובן היה המלחין הגדול ביותר עלי אדמו
ההיסטוריה שלי כמוזיקאי
התחילה בשמיעת מוזיקה קלאסית,
כי אבי היה פסנתרן של מוזיקה קלאסית,
ואלה היו תחנות הרדיו שאימא שלי האזינה להן.
המון ילדים שמעו בילדותם
מוזיקת פופ,
ואילו אני שמעתי מוצרט, שמעתי באך, שמעתי בטהובן.
וזה היה היפנוטי.
למעשה הטמעתי את החינוך הקלאסי הזה בכתיבה לי.
מה שקבע זה אם אפשר לנגן את הקטע כיצירה כשלעצמה גם ללא המילים.
קחו לדוגמה את "אפטאון גירל".
הוא יכול היה להיות יצירה של מוצרט.
וזה הוטמע ברבים מהשירים שלי.
למשל "הלילה הזה" הוא למעשה ציטוט ישיר מיצירה של בטהובן.
מתוך "הפתטית".
מלודיה של בטהובן במיטבה.
השתמשתי בנושא של "הפתטית" לפזמון של "הלילה הזה",
וגם נתתי לו קרדיט.
הוא כתוב על הצד האחורי של האלבום: "ל"ו בטהובן".
אמרו שגנבתי מבטהובן. לא גנבתי ממנו.
לא שילמתי לו, אבל לא גנבתי ממנו.
יש לנו קשר ארוך ימים.
ניגנתי בכינור ב"סירת הדיג 'אלכסה'".
ושמתי לב שהוא אוהב מאוד מוזיקה קלאסית.
הוא יודע לנגן בפסנתר, הוא יכול לבצע את התזמור.
אני מעריץ את ההשתלשלות ההרמונית שלו.
כמו ב"אלנטאון" שמלאה במודולציות הרמוניות קטנות.
תמיד מרתק אותי לראות איך הוא מתמרן את ההרמוניות.
במוזיקה קלאסית, זה אותו דבר.
כולנו עומדים על כתפיהם של ענקים.
מוזיקה לא מגיעה יש מאין.
היא באה מעבודה ולימוד.
אתה לוקח את מה שנעשה,
אתה שומע את זה, סופג את זה,
ואז אתה מבצע את זה, אבל מוסיף לזה את הסגנון הייחודי שלך.
כך המוזיקה מאריכה ימים.
אני לא באמת יודע איך לנגן את זה.
אז יד שמאל מנגנת את תווי האקורד.
אף אחד לא גדל במבחנה.
כולנו גדלנו עם השפעות.
יש להניח שאני גונב כל הזמן בלי להיות מודע לכך.
יש לו כל העניין ההרמוני בראש.
הוא פשוט נשמע לאינסטינקטים שלו כשהוא מתיישב ליד הפסנתר.
והאינסטינקטים שלו קשורים מאוד למוזיקה קלאסית,
וגם לבלוז ולרוקנרול, שהוא אהב.
האלבום הזה הוא מסע.
שיר אחד מוליד שיר אחר.
יש פה מחזור של שירים.
חלק גדול מזה קשור לדרך הכתיבה שלי.
אני נכנס למעין הלך רוח של חלום,
כמעט כמו טראנס.
יש לזה זרימה כמו של נהר.
דבר אחר שחשבתי עליו. כשאנחנו עושים את העצירות
איך אתה ממשיך
השיר "נהר החלומות" בא לי בחלום.
התעוררתי לצלילי המקצב,
שמעתי את הקריאה והמענה, היבט הגוספל שב
אני לא אומן גוספל,
אבל זה נשמע לי שונה מאוד,
ואמרתי, "לא אכתוב את זה.
"לא, לא." דחיתי את זה מייד.
הקריאה והמענה שהם עושים בכנסייה.
אז נכנסתי למקלחת וסיבנתי את עצמי ושרתי
זה לא הניח לי.
זה נעשה חלק מיישותי, לא הניח לי.
כאילו, "תצטרך לכתוב את זה,
"בין אם אתה רוצה בכך או לאו."
כשמשהו הוא עוצמתי ומעורר כל כך,
אתה צריך להיענות בדרך כלל.
הוא צריך להיכתב.
"בחצות הלילה
"אני מהלך בשנתי
"יורד לגדות
"הנהר העמוק
"אני ודאי מחפש משהו
"משהו קדוש שאיבדתי
"אך הנהר רחב
"וקשה מדי לחצותו
"בחצות הלילה
"אני מהלך בשנתי"
עברתי קתרזיס.
הייתי צריך לגלות מחדש אמונה באנושות.
הייתי צריך לחדש את האמונה בעצמי.
הייתי זקוק לגאולה.
"אף שידעתי שהנהר רחב
"אני יורד בכל ערב ועומד על החוף
"אני מנסה לחצות לצד הנגדי
"כדי שאוכל לבסוף למצוא מה שאני מחפש
"בחצות הלילה
"אני מהלך בשנתי
"דרך עמק הפחד
"אל הנהר העמוק
"אני מחפש משהו
"שהוצא מתוך נשמתי
"משהו שלעולם לא הייתי מאבד משהו שמישהו גנב"
כשהגעתי לסוף האלבום,
הבנתי שצורת השיר סגרה מעגל.
נמאס לי לכתוב מילים.
לא שהתכוונתי לוותר על המוזיקה או להפסיק לכתוב מוזיקה,
אבל כבר אמרתי מה שהיה לי להגיד.
מבחינת כתיבת שירים, זה פחות או יותר הכ
"יושב כאן באבלון
"בוהה בגשם הצולף"
נמאס לי מעריצות החריזה.
"כולם שבו הביתה..."
שאלתי אותו למה הוא הפסיק לכתוב שירי פו
והוא אמר שזה משום שזו החוויה
המייסרת ביותר שהוא חווה.
כי הוא פרפקציוניסט
וזה הורס לו את החיים.
"אלה המילים האחרונות שיש לי להגיד"
כתיבה היא דבר שחייבים לעשות. זה כמו להיות רעב.
אם זה לא נמצא בתוכך, לא תכתוב.
"יהיו מילים אחרות ביום אחר"
אני חושב שכשהוא כתב את "מילים אחרונות מפורסמות",
הוא התכוון, "לא רוצה להתחרות בעצמי יות
אני לא רוצה שישוו אותי ל"בדיוק כפי שאת
או ל"הזר", או כל זה.
אני חושב שמגיע רגע שבו אתה צריך להיות פילוסוף ולהגיד,
"זה הזמן לשתיקה סטואית."
ואני מכבד את זה.
"אלה המילים האחרונות שיש לי להגיד"
אני בכל זאת מרגיש שזו הייתה ההשתלשלות הטבעית של הדברים.
אפשר להגיד שסגרתי את הספר.
תודה.
כשבילי הפסיק לכתוב הוא דיבר
על כך שכשהוא התפרסם התחילו להכניס המון פרשנויות
לכל מילה שהוא אמר בשירים שלו,
וכל דבר נראה או נשמע דרך המסננת של הידוענות שלו,
של חייו הפרטיים, של הנישואים שלו.
ומשהו פקע. משהו נשבר.
אני חושב שחלקית זה אולי גם קשור לפחד ש
הוא לא רצה להיות מאלה שזקנתם מביישת את נעוריהם.
אני חושב שבילי רצה סוג מסוים של הכרה שהוא מעולם לא זכה לה
משהו רציני, ספרותי, פואטי.
דעת הביקורת על בילי השתפרה עם השנים,
אבל אני לא חושב שזה היה מספיק מבחינתו.
יש בזה משהו עצוב.
יש לנו אדם שהיה מעיין מתגבר של יצירתיו והמעיין שלו התייבש.
לראות את האדם הזה עדיין בסביבה במידה רבה כאומן מתפקד,
מופיע עם לא פחות חיות מזו שהייתה לו בע
אבל שהפסיק לכתוב,
זה כמעט כמו חידה.
"בחצות הלילה
"אני מהלך בשנתי
"דרך מדבריות האמת
"אל הנהר העמוק
"כולנו מסיימים באוקיינוס
"כולנו מתחילים במעיינות"
אחרי שכתבתי את "נהר החלומות",
הייתי חייב להפסיק לכתוב שירים.
אבל זה היה להיט. לך תדע.
- סטינג ובילי ג'ואל מובילים בגראמי -
לא רק שהוא החזיר לעצמו את הכסף, הוא חזר גדול וטוב יותר,
אולי בגלל המצוקה.
"הפלת אותי, לך תזדיין, אני חוזר ובגדול
שלוש שנים מאז ההופעה האחרונה שלו,
הוא לוקח איתו לדרכים אלבום במקום הראשו
וזה מקל עליו מאוד לחזור לבמה.
כשהקהל צורח שהוא רוצה עוד בסוף הערב,
בילי חומק דרך הדלת האחורית להופעה הבאה
וההופעה הבאה מתקיימת בבוסטון.
ומשם לפילדלפיה וניו יורק.
סיבוב ההופעות של "נהר החלומות" יימשך שנתיים.
פשוט תהינו איך הבת שלך, אלכסה, וכריסטי
מתמודדות עם ההיעדרויות הארוכות שלך.
הן מתלוות אליך?
מדי פעם הן מצטרפות אליי.
העובדה שאלכסה בכיתה ב' עכשיו
מקשה על זה קצת.
זו אחת הסיבות לכך שאמרתי
שזה סיבוב ההופעות האחרון שאעשה.
אני ממש לא רוצה להמשיך לחיות חיים של וילי לומן.
אתה רוצה לראות את הילדה שלך גדלה.
כן. אני לא רוצה להיעשות אבא מנוכר.
היחסים שלנו עברו מלהיות המון כיף
ובאמת מהנים לגמרי ביחד
למצב שהעבודה השתלטה עליו.
וגם אם הייתי יוצאת איתו לדרכים, לא הייתי רואה אותו,
כי זמן פריקת המתח אחרי מופע
נמשך עד מאוחר בלילה.
זה כאילו, "מה אני בכלל עושה כאן?"
והגעתי למצב של "אני לא יודעת מה לעשות,
"אבל אני לא יכולה להיות בודדה,
"רק אני ואלכסה
"בבית הגדול והישן הזה שהיה אמור להיות מלא חיים,
"ואהבה ומוזיקה
"וצחוק וכל זה."
המצב התחיל להתדרדר.
הייתי במערכת יחסים עם אדם שהיה אכפת לי ממנו מאוד,
אבל לא יכולתי להיות בבית.
לא יכולתי להיות עם המשפחה שלי.
זו הייתה תקופה עצובה מאוד בשבילי.
"לילה טוב, מלאך שלי, זמן לעצום עיניים
"ולהשאיר את השאלות האלה ליום אחר"
בזמנו,
אני חושב שאלכסה ידעה שהוריה עומדים להיפרד.
ובשביל ילד, זה דבר טראומטי מאוד.
היא הייתה צריכה לדעת שתמיד אהיה שם.
"הבטחתי שלעולם לא אעזוב אותך"
שיר הערש "לילה טוב מלאך שלי",
אני אפילו לא יכולה לדבר עליו בלי להיחנק מדמעות.
"לכל מקום שאליו תלכי, לא חשוב היכן"
הוא כתב בשיר הזה שבשום אופן,
הוא לעולם לא יעזוב אותי.
"לילה טוב מלאך שלי, זה זמן לישון
"ויש עדיין המון דברים שאני רוצה להגיד"
אני רק זוכרת שזו הייתה תקופה סוערת מאוד מבחינה רגשית.
"כשיצאנו לשוט על אזמרגד"
אני לא חושבת שזה סוד שהשתייה שלו החמירה מאוד
והוא לא ממש זכר מה הוא עשה כשהוא שתה,
אז הוא לא ממש ידע איך הוא פוגע באחרים.
"המים אפלים ועמוקים בתוך לב עתיק זה"
הייתי מעמידה פנים שאני ישנה כשהוא היה נכנס,
כי לא רציתי לראות אותו במצב הזה.
וערב אחד היה לנו ויכוח
ואמרתי, "אני כבר לא יכולה לסבול את זה יותר,
"אקח את אלכסה בחזרה לניו יורק ואעזוב."
והוא אמר, "כן, בסדר, לכי".
הבנתי שהאהבה היא לא בטון.
נדמה לך שהיא כן,
אבל יש דברים שמכרסמים בה.
ובסוף, הכול מתפוצץ בפרצוף.
וזה קשה.
הייתי הרוס לגמרי.
"יום אחד ילדך אולי יבכה
"ואם תשיר את שיר הערש הזה
"אז בליבך תמיד"
ניסיתי. רציתי שזה יצליח.
ידעתי איזה מזל יש לי,
שיש לי מוזיקה וכל זה, אבל
זה פשוט לא עבד.
"יום אחד כולנו לא נהיה כאן
"אך שירי ערש ימשיכו עוד מכאן
"הם לעולם לא מתים
"וכך גם את ואני"
- ג'ואל-ברינקלי נפרדו פרודים מאז חג ההודיה -
"בכל לב יש מקום
"מקום מפלט בטוח וחזק
"כדי לרפא את הפצעים
"מאהבות העבר
"עד שמגיעה חדשה"
הייתי אומר שאילו היה מפתח אוניברסלי
שיפתח את מה שמסתתר מאחורי השירים,
יתגלו בוודאי היחסים שלי עם אחרים.
כל דבר שאני כותב מושפע ממישהו אחר.
"ואני עדיין מרגיש שאמרתי יותר מדי"
אהבה אמיתית לא תמיד צפה על עננים והתלהבות.
יש בה המון כאב.
"ובכל פעם שהחזקתי ורד
"נראה שהרגשתי רק את הקוצים
"וכך זה נמשך, וכך זה נמשך
"וכך גם את, אהבתך תדעך"
קשה מאוד לכתוב משהו פשוט ועמוק מאוד.
זה קורה רק פעם בחיים לפעמים.
"אז זו תהיה הטעות הקשה ביותר"
יש בו צרימות.
יש תו צורם כמעט בכל אקורד.
זה תו שיש לפתור.
זה אקורד מושעה והוא בונה מתח.
"אילו ההחלטה הייתה בידיי"
זה קצת כמו סוף של רומן.
אין פתרון,
וזה מפחיד.
"ותוכלי לקבל לב זה כדי לשבור אותו"
לכן כתבתי אותו.
אקורדים לא פתורים.
"וכך זה נמשך וכך זה נמשך
"ואת היחידה שיודעת"
הוא חזר.
האחד והיחיד, "איש הפסנתר", בילי ג'ואל,
יצא זה עתה לסיבוב הופעות בחוף המזרחי.
התגובה הראשונה כששומעים
שאומן חוזר לסיבוב הופעות
היא, "הוא מקדם אלבום חדש". זה רעיון ייחודי.
זו הפעם הראשונה שאנחנו יוצאים להופעות בלי אלבום חדש.
אז זה חדש גם לנו.
מהיום ועד סוף השנה,
הוא יסייר באירופה, אסיה ובארה"ב, ויעלה כמעט מאה הופעות.
הוא לא אוהב להיות בדרכים, אבל בזכות השעתיים שעל הבמה,
הוא בכל זאת אוהב את זה.
"קדימה, וירג'יניה, אל תיתני לי לחכות
"הבנות הקתוליות מתחילות יותר מדי מאוחר
"במוקדם או במאוחר זה עניין של גורל
"עדיף שזה אהיה אני"
כמי שמבצע מוזיקה, אתה חייב להשאיר הכול על הבמה.
אתה לא יכול לרסן את עצמך.
ויש בזה אופוריה.
אני חושב שהייתי זקוק לזה באותו שלב של חיי.
"רק הטובים מתים צעירים
"זה מה שאמרתי
"רק הטובים מתים צעירים
"רק הטובים מתים צעירים"
ואז התחלתי את ההופעות עם אלטון.
הערב "איש הפסנתר" פגש את "איש הרקטה" על הבמה.
ובהתאם לכך הבמה אורגנה לקראת מה שיש המכנים "סיבוב המאה".
"ביום שישי בערב התגנבתי למסיבה שלך
"בשבת אמרתי 'סליחה'
"יום ראשון ערבב אותי לגמרי"
הייתי מודע לכך שהתפיסה הייתה שיש יריבו
תמיד השוו אותי לאלטון כי הוא התפרסם לפניי.
ובזמנו זה הפריע לי,
אבל התגברתי על זה.
"אתה אולי צודק
"אני אולי משוגע"
הייתה ביניהם תחרות בריאה.
נגינת הפסנתר שלהם שונה,
אז חשבתי שהם משלימים זה את זה נהדר.
"אל תנסה להציל אותי"
כשהיינו בסיבוב ההופעות עם אלטון,
זה היה כמו בקמפינג. היה כיף.
ונהניתי לראות את האחווה הזאת בין השניי
כמה תלבושות יש לך מאחור?
לאחרונה נפטרתי מהמון תלבושות, אז יש לי כנראה בערך 20 תלבושות.
עשרים! -הזמנתי עוד.
וכמה יש לך? -את זו.
נהנינו מזה והקהל אהב את זה,
והוא גדל עוד ועוד ועוד.
כך שהיו לנו 50, 80 אלף אנשים.
וזה נמשך 16 שנים.
"אתה אולי צודק
"אמרתי, אחת, שתיים אחת, שתיים, שלוש, ארבע"
אנחנו קוראים לאחרונה המון
שהפופ אולי שייך לעבר מבחינתך,
ושמוזיקה קלאסית
היא עכשיו הכיוון שתתמקד בו במשרה מלאה.
יש בזה אמת כלשהי? -כן.
אני לא אומר שאני
כבר טוב מספיק להלחנת מוזיקה קלאסית, אבל אני מתחיל.
אני כותב מוזיקה
בשביל הטיפוס הזה בילי ג'ואל כל השנים.
והוא קצת נמאס עליי.
כשהתחלתי לכתוב מוזיקה, המוזיקה הקלאסית נועדה לילדה השכנה.
אבל אז נחטפתי
על ידי הרוקנרול הפתיינית,
שגרבה גרבוני רשת שחורים
ומרחה מסקרה ועישנה סיגריות.
וזה היה רומן לוהט שנמשך 25 שנים.
ואז לפתע פתאום, גיליתי שוב את הילדה השכנה.
היצירה הראשונה שסיימתי לגמרי את כתיבתה
שמה היה "מונולוג על פרידה",
והיא הייתה על בתי שבאה לבקר
אחרי שהתגרשנו, ואז הלכה.
הרגשות האלה שלי
לא היו דבר שיכולתי לכתוב לו בקלות מילי
כמו "אני רואה את ילדתי באה, ואז הולכת"
זה כואב מאוד לרצות להיות אבא ולא להיות מסוגל להיות כזה.
וכתבתי את האקורדים האלה, "אנחנו אומרים שלום"
ואז אני מסתכל עלייך הולכת
ואז אני חוזר לאיטי
לבית השקט.
ושאלתי, "בשביל מה להגיד את זה?
"המוזיקה אומרת את זה."
אולי באותו שלב של חיי
הייתי מוכן לבטא את עצמי בעזרת המוזיקה לבדה.
אבל כשכתבתי את היצירות האלה הבנתי
שאני לא זה שצריך לנגן אותן.
אני יכול לנגן פיסות וקטעים מהן
ואני יכול להלחין טוב מספיק כדי שמישהו יקרא את התווים,
אבל אני לא יכול לנגן את הקטע בעוצמה ובדיוק הנדרשים.
היאנג-קי, המומחיות שלו היא
רחמנינוב, שופן, צ'ייקובסקי,
ורציתי שהוא יהיה זה שינגן את החומר שלי
אתה רוצה שהפעם הראשונה תהיה כמו רמז,
או שאתה רוצה
לא, זה יכול להיות חזק יותר. -חזק יותר, נכון?
כדי שזה כבר יהיה נוכח.
כן.
הוא איבד את היכולת
לקרוא תווים ולרשום מוזיקה.
אז הוא עושה הכול לפי האוזן,
מה שבעיניי הוא בלתי ייאמן.
זה מדהים.
המון מעריצים שלו לא מבינים את זה,
כי, "הוא 'איש הפסנתר'. הוא פסנתרן נהדר
"בשביל מה הוא צריך אותך?"
והוא כמובן פסנתרן מופלא.
אבל זה קצת כמו לבקש מרקדנית בלט לעשות ברייקדאנס,
או להפך.
שניהם מבריקים ווירטואוזים כל אחד בתחומ
אבל הם לא בהכרח יכולים לעשות גם את זה וגם את זה.
ואז זה צריך ללכת ואז ה"פה" תפתח את זה שם.
יש לו דרך שמיעה משלו.
מוזיקה קלאסית באמת קרובה מאוד לליבו.
ומרגישים את זה.
עבדנו על עשר היצירות הללו לפסנתר
שבסופו של דבר עמדו להיהפך לאלבום "פנטזיות ואשליות".
קראתי לו "פנטזיות ואשליות"
כי הבנתי שאני משלה את עצמי לחשוב שאני מלחין קלאסי.
אני בסך הכול פסנתרן של רוקנרול.
זו פנטזיה, זו אשליה. בואו נסתכל למציאות בעיניים.
יש באלבום כמה רגעים מדהימים.
זה מה"אינמורטו".
טבועות בו מילים, שהן
"את תאוות ליבי."
ואני חוזר על זה שוב ושוב.
זו אובססיה.
אחת, שתיים, שלוש, ארבע.
האלבום הזה מיוחד בדרכים רבות.
הוא בהחלט היה מספר אחת
בדירוגים של המוזיקה הקלאסית במשך 18 שבועות.
אני חושב שזה גם אחד האלבומים הקלאסיים המצליחים ביותר בכל הזמנים.
ידעתי שהמבקרים הקלאסיים יתנפלו עליי,
אבל ניסיתי להעביר מה שאני אוהב,
כלומר מוזיקה רומנטית לפסנתר.
אני חושב שבמידה מסוימת
האלבום הזה הוא מחווה לאבי בעיניי.
זו מחווה לאבינו,
אני לא יודע אם ביל רואה את זה כך, אבל אולי בתת ההכרה.
הוא עוד היה בחיים כשיצרתי את "פנטזיות ואשליות".
אבל מעולם לא שמעתי מה דעתו על היצירות שלי לפסנתר.
אני יודעת שלאבא שלי יש המון חרדות נטיש
אבא שלו עזב כשהוא היה בן שבע,
והוא מעולם לא התגבר על כך.
זה היה רגע משמעותי מאוד בחייו
כשהוא איתר אותו, אבל הוא זה שחיפש אותו
אני חושבת שזה קצת שבר את ליבו שאביו לא בא אליו.
הוא היה זה שנסע לווינה.
הוא תמיד חיפש קשר עמוק יותר.
אם בכלל, אני חושבת שהוא מצא אותו יותר באמצעות אחיו, אלכס,
שהוא מנצח.
והיה חשוב לו כנראה מאוד
שהוא הצליח סוף סוף להתחבר
לחלק הזה של משפחתו.
חבל שאבא לא נעשה מוזיקאי.
אני יכול לדמיין אותו מאושר מאוד
לנגן בבית אופרה קטן.
גם אני חושב ככה.
הוא היה מנגן לי את האופרות על הפסנתר לפני שהיינו הולכים לראות אותן.
אני יודע שהוא אהב מוזיקה.
הוא באמת ובתמים אהב מוזיקה, אבל הוא שנא את הכישורים המוזיקליים שלו
היה לנו פסנתר בחדר האחורי והוא היה נכנס לשם ומנגן.
הוא היה מנגן כנראה יצירה של שופן, או סונטה של בטהובן,
והיה יוצא מהחדר קודר ומעוצבן,
"אני לא שווה כלום."
לי זה נשמע נהדר.
הייתי חושב, "וואו, אם הייתי יכול לנגן ככה, הייתי מאושר".
אבל הוא אף פעם לא היה מרוצה מהנגינה שלו.
וכשהייתי ילד אמרתי לעצמי,
"אני לא רוצה להיות ככה.
"אני לא רוצה מערכת יחסים כזו עם מוזיקה
אז מעולם לא ניסיתי להיעשות פסנתרן קונצרטים.
הלכתי לכיוון אחר, שבו הייתי
רציתי ליצור מוזיקה משלי.
הוא התגאה בך מאוד. באמת.
אבא התגאה מאוד בביל ובכל מה שהוא השיג
אתה חושב שביל יודע שאביו התגאה בו?
אני לא חושב.
סיפרתי לו, אבל הוא לא מאמין לי.
אני חושב שאבא שלי היה החולייה החסרה בהמון דברים.
וכשהוא נפטר, קצת התחרפנתי.
"וואו, הוא איננו, ולעולם לא אזכה להכיר אותו."
אבל לא הייתה לי עוינות כלפיו.
הייתה לי רק תחושת אובדן.
ואני חושב שהוא רצה להגיד לי "אני אוהב אותך",
אבל לא שמעתי את זה.
כשהווארד גסס עמדנו לצד מיטתו.
ואני זוכרת
את בילי והווארד מביטים זה בזה.
ואצל כל אחד מהם המבט הוא ריק.
ללא רגשות, ללא כלום.
אני בטוחה שזה יצר ריק נורא בחיי אחי,
וזה השאיר חור בליבו.
אימי נהגה להגיד לי,
"חמלה אמיתית אינה מאולצת."
לא הבנתי את זה כשהייתי קטן,
אבל כשהתבגרתי, הבנתי.
אז סלחתי לו מזמן.
אתה צריך להיות מסוגל לסלוח כדי להתרפא.
אחרי "פנטזיות ואשליות" הרגשתי, "טוב, עשיתי את זה".
לא רק עם מוזיקה קלאסית, אלא גם עם מוזיקה פופולרית.
כלומר הופעתי
והייתי כוכב רוק זמן רב.
וחשבתי, "מה עוד מחכה לי?"
הרגשתי שחסר לי משהו.
ה"דיילי ניוז" מדווח
שהזמר התארס זה עתה עם החברה שלו, קייטי לי.
במונחים של מערכות יחסים ארוכות טווח,
נרתעתי מהתחייבות.
אבל זה היה די חדש,
ואני חושב שכל הכללים נשכחו.
כשמתאהבים, נופלים.
לא עפים, נופלים.
כשהתחלנו לצאת,
ביל רצה לעשות הפסקה מהסבב,
אז התייחסתי אליו ברצינות,
וחשבתי שזה אמיתי.
הוא היה אומר הרבה פעמים, "נמאס לי להיות בילי ג'ואל,
"נמאס לי לנגן את אותם שירים."
ואני חושב שחוסר שביעות הרצון הזה
מהדבר שהוא אהב כל כך,
אני חושב שזה היה קשה לו.
כשאין לך שום דבר חדש להציע,
אין לך מאחורי מה להסתתר.
ואני חושב שזה חשף אותו לעולם
והחריף את הקשיים שלו.
באותה תקופה הוא שתה המון.
ובמשך השנים הוא צבר סדרת פורענויות.
הוא היה עושה בושות בציבור.
וכשזה קורה, דעת הקהל יכולה לפנות נגדך.
אנו מתחילים עם תאונת הדרכים של בילי ג' הבוקר בלונג איילנד, ניו יורק.
הזמר כוכב-העל מתאושש מסכנה גדולה.
ביחד עם התהילה מגיעה המון רכילות.
שמועות.
לא אהבתי את העיתונות הצהובה.
זה שהוא היה כאן, באחד ממרכזי המדיה הגדולים בעולם,
הקשה עליו. כי היו עליו המון עיניים.
הם אוהבים להרוויח מהטעויות שכולנו עושי
ובילי ג'ואל עשה עוד מכה גדולה, אבל לא זו שהוא קיווה לה.
הזמר נכנס עם המכונית שלו לתוך בית אתמו התאונה השלישית שלו בתוך שנתיים.
השאלה הבוקר היא,
"האם מישהו נתן לבילי ג'ואל משהו אמש?"
למשל, יש שמועה שיש לי המון קנסות על נהיגה תחת השפעה.
זה לא נכון, אבל כולם מדברים על האגדה הזאת.
"תפסו אותו כ"כ הרבה על נהיגה תחת השפעה אף פעם לא, לכו תזדיינו.
הייתה תקופת בצורת שבה הוא לא כתב
והפרופיל שלו היה נמוך.
הוא נעשה קורבן לבדיחות.
אני יכול לנהוג פה על עיוור.
כשאני אומר שהתבדחו עליו,
אני מתכוון שלא התייחסו אליו ברצינות.
זה היה קרוב.
הלב שלי נעתק-תק-תק-תק.
התקשורת יכולה להיות אכזרית,
אז לא קל לקבל כל כך הרבה תשומת לב.
באמת קשה לי לדבר על התקופה ההיא.
הרגשתי שהוא צריך ליצור,
הוא היה צריך ליצור מוזיקה, להופיע,
כדי להשקיט את החרדה הזאת
של היעדר המוצא האומנותי.
והיו מאבקים עם התמכרות.
היה קשה מאוד להתמודד עם זה,
כי לא היה לי שום ניסיון כזה.
אבל הוא הלך להיגמל בבטי פורד.
היא בעצם נתנה לי אולטימטום.
"או שתעשה משהו בנוגע לאלכוהוליזם,
"או שזה לא יצליח."
- בילי הוא בהלך רוח של גמילה -
כשהוא חזר מבטי פורד,
זו הייתה תקופה שברירית מאוד לשנינו.
תמיד תהיתי לגבי תקופת הזמן המסוימת הזאת איתו,
כי באותו שלב שבו הוא היה פיכח, הרגשתי
שהוא גילה מחדש חלק שונה בעצמו.
וכשאתה מגלה מחדש חלק חדש בעצמך, אתה משתנה.
הוא חווה כל דבר אפשרי.
היו לו חיים ענקיים.
אבל אני הייתי צעירה
ועוד לא חוויתי כלום.
אז תמיד רציתי לצאת,
וביל רצה להישאר בבית.
באותו שלב, כן, היחסים לא היו טובים.
קייטי לי שלנו עומדת להראות לכם
היא רצתה לעשות קריירה,
והיא רצתה לגור בעיר, היא רצתה חיי חברה
אומרים שהיה לה רומן עם מישהו,
אבל אלה זיבולי שכל.
פשוט התרחקנו זה מזה.
אני רציתי שנעשה הכול ביחד.
אבל אני חושבת שכאן בא לידי ביטוי פער הגילים בינינו.
ואני חושבת שאולי היה גם קצת כעס
על כך שלחצתי עליו ללכת לבטי פורד.
לגמילה אתה לא הולך בשביל מישהו אחר,
אתה צריך ללכת בשביל עצמך.
אתה צריך לרצות לעשות את זה.
אני לא רציתי את זה.
זה העיב על מערכת היחסים שלנו,
ובמידה רבה היה קשה להתאושש מזה.
אני חושבת שאף אחד מאיתנו לא רצה שזה לא יעבוד,
אבל נעשה ברור שזה לא עובד.
ואני זוכרת ערב אחד, כשאכלנו ארוחת ערב,
אמרתי, "ביל, לא טוב לי".
והוא אמר, "את רוצה להתגרש?"
ואני אמרתי, "כן".
והוא אמר, "בסדר", וזה היה הסוף.
עברתי עוד גירושים.
שלוש פעמים.
שלוש פעמים לוזר.
והפחד מלהיות בודד שוב, למות לבד.
שלא יהיה לי יותר את האדם הזה בחיים
ולהזדקן.
- בילי ג'ואל ורעייתו אומרים שחמש שנות נישואים מסתיימות -
אז חזרתי לשתות, רק כדי להקהות את הכאב.
אז כן, זה היה זמן אבוד.
ערב אחד אכלנו ארוחת ערב,
ובילי היה פשוט הרוס.
ירדו לו דמעות והוא אמר,
"יש לי חצי מיליארד דולר ואין לי את מי לאהוב."
וזה פשוט כואב, קורע את הלב
לראות מישהו נופל לבור הזה.
והתקופה הזאת הייתה בזמן שחזרתי לעבוד עם אלטון.
ההופעה של בילי ג'ואל ואלטון ג'ון בוטלה
ג'ואל וג'ון ביטלו את ההופעה בדטרויט אמ
ההופעה של יום חמישי בוטלה.
כולם דאגו כמובן לבילי ג'ואל.
מה שאני זוכר זה שאלטון ג'ון האשים את בילי ג'ואל בשתייה מוגזמת,
מה שלא הטריד את בילי ג'ואל
כשהוא קרא את זה.
בילי לא היה פתוח לשמוע את זה, בוודאי לא פומבית.
וזה הוביל לשאלות מסוימות
לגבי הכיוון של הקריירה שלו.
אני חושב שהוא לא רצה שהשדים והבעיות שלו יתגלו,
אז זה קצת עצבן אותו.
אלטון העיר שהוא חושב שאני זקוק לגמילה אמיתית.
הוא מיצה את זה ב"טוב, הוא שיכור".
זה ממש פגע בי. אמרתי, "רק רגע,
"זה כל מה שיש לך להגיד עליי?"
ולזמן מה, היה בינינו כעס.
היה שילוב של דברים שקרו באותה תקופה.
הרגשתי שיורדים עליי.
אז, כן. הייתי בתחתית.
התאכזבתי ממה שחשבתי שכל זה אמור להביע.
זה היה כאילו כל הסימנים מסמנים לי: "מספיק".
אז כתבתי ללהקה מכתב שבו אמרתי, "אני לא רוצה לעשות את זה יותר,
"אני מפסיק."
- נושא: שארית חיי. חברים יקרים, עברה כמעט שנה מאז שהפסקתי להופיע -
- אני רוצה לפרוש מהחיים הציבוריים. -
- החלטתי להפסיק להופיע -
אני חושב שהוא ניסה להציל את חייו.
קשה לשלוט בעצמך כשאתה עובד קשה כל כך.
כדי לשרוד, אתה צריך להשאיר את זה מאחור
- הגיע הזמן לעזוב את הנגינה. -
הוא דיבר שנים על הרצון לעשות הפסקה,
אבל זה היה בעצם מכתב פרידה.
הוא הפסיק כמעט לתקשר.
לא דיברתי איתו הרבה באותה תקופה.
ואני חייב להגיד שהוא הדאיג אותי.
כי חשבתי שבלי המוצא הזה,
לא יהיה לבילי בשביל מה לחיות.
וחשבתי ש
באמת חשבתי שזה היה שהשעון מתקתק.
"בראשית
"היו הקור והלילה"
כשהייתי בן 18, קניתי את הסירה הראשונה שלי.
אורכה היה 5.50 מטר.
החתירה בה הייתה התקף לב, והיא דלפה כמו מסננת.
אבל היא הייתה שלי.
לשהייה בים יש משמעויות רבות.
בחלקן, זה חופש.
עזבת את היבשה ואתה תלוי רק בעצמך.
אתה מנווט.
אתה מחליט לאן להתקדם.
"יותר מדי ממלכות
"יותר מדי דגלים"
אז אתה חייב תמיד להיות בשליטה.
ויש בזה משהו ממריץ.
"כל כך הרבה פצעים לרפא
"הזמן חסר רחמים"
אני בשליטה, אני הקפטן של הספינה שלי
מול כל איתני הטבע.
וזו הרגשה חזקה, עוצמתית מאוד.
"עבר זמן רב
"ועכשיו אני איתך
"אחרי אלפיים שנים"
זה דומה למוזיקה. זה מרפא.
עשיתי המון טעויות בחיים.
אבל צמחתי מהן, למדתי מהן.
ואפילו אחרי כל מה שעברתי,
אני עדיין מאמין באהבה ובמערכות יחסים.
זה תמיד גורם חשוב בחיים שלי.
אני כנראה בעל לב רומנטי.
כשאתה מכיר מישהי שמעוררת את הדמיון שלך
זה מחדש, זה מחיה.
אני זוכר שכשפגשתי את אלכסיס, נסענו לבית שלי,
ורציתי לנגן לה בפסנתר.
בשבילי זו צורה של תקשורת.
יש סצנה בסרט ששמו "חטא על סף ביתך",
עם טום יוול,
שרוצה להרשים את מרילין מונרו.
אז הוא מנגן קטע של רחמנינוב.
באת. אני שמח כל כך.
והוא בעניבת אסקוט ומעשן סיגריה.
אל תפסיק. אל תפסיק לעולם.
אז אני מנגן את זה וזה לא מרשים אותה.
בכלל לא.
הנגינה בכלל לא מעניינת אותה.
ואני חושב, "טוב, זה לא עובד".
כל העניין עם בילי ג'ואל בכלל לא הרשים אותה,
מה שהרשים אותי, כי חשבתי, "טוב,
"אולי היא כאן רק כי היא מחבבת אותי
"ולאו דווקא בגלל בילי ג'ואל."
אחרי שפגשתי אותו במקור, נשארנו בקשר.
היינו מדברים בטלפון, מתכתבים בדוא"ל,
והתחלנו להכיר זה את זה ממש טוב.
הרגשתי איתו נוח מאוד.
אני לא יודע אם הייתי מוכן להתחיל מערכת יחסים חדשה.
חשבתי שזה יהיה בלתי אפשרי.
"איך אוכל לעשות את זה שוב?
"אני לא יכול לעבור את זה שוב."
אבל פתאום, משהו קרה.
משהו צץ, ונפתחתי לזה.
כשהתחלתי לצאת עם אלכסיס, היא עוד עבדה.
היא הייתה ממונה על אגף שלם של חברה פיננסית,
והיא הייתה מוצלחת בזה.
ואני לא באמת חשבתי לחזור לעבוד,
אז ישבתי הרבה בבית.
וכשהיא הייתה מגיעה הביתה, היא מצאה אותי מבשל ומגיש ארוחת ערב.
הוא מכין אחלה סלמון בטריאקי.
הוא היה משרה אותו בשבילי כל היום, ומכין אותו עם הירקות שלי,
ואני הייתי חוזרת הביתה אל הסלמון והירקות שלי, ואל כוס יין.
זה היה נפלא.
לא חשבתי לעשות עוד ילדים.
חשבתי שאני זקן מדי.
תראי אותך, ילדה גדולה.
אבל לגדל את הילדים הקטנים האלה בשלב זה של חיי זה כיף גדול.
יש לי זמן להיות איתם.
אני לא צריך ללכת להקלטות, או לכתוב,
אני יכול פשוט לבלות עם הילדים שלי.
תגידי, "אוהבת אותך, אבא".
אוהבת אותך, אבא.
האמרה מספר אחת של ביל היא,
"אהיה האבא הכי טוב שאפשר כי לי לא היה אבא."
ואחרי שנים של למידה וצמיחה אישית,
לבנות שלי יש הגרסה הכי מדהימה שלו.
יש להן מזל גדול.
רציתי לוודא שהן מקבלות ממני כל מה שהן צריכות.
אז שינסתי מותניים,
ולקחתי את האבהות ברצינות גמורה.
הרגשתי שאלה דברים שהיו חסרים לי
ורציתי לוודא שלהן זה לא יחסר.
לא ידעתי אם יהיה להן חוש מוזיקלי,
אבל חייב להיות בזה היבט גנטי.
להוריי הייתה יכולת מוזיקלית מדהימה.
ולאחי יש אותה.
לבת הבכורה שלי, אלכסה, יש את זה.
ולדלה יש את זה.
היא יכולה לנגן מנגינות על הפסנתר
בלי לדעת לנגן בפסנתר.
ואני רואה את זה אצל הקטנה, רמי.
היא קולטת מנגינות. היא שרה.
זה נמצא בדנ"א.
זו היסטוריה.
וזה נמשך.
בהתחלה היו לנו כמה שנים ביחד לפני שהבנות נולדו,
שבהן הוא הפסיק לגמרי להופיע.
נסענו להמון מקומות.
רכבנו על אופנוע ממיין ובחזרה עד לונג איילנד.
היינו על סירות 24 שעות ביממה. היינו באירופה.
עשינו חיים.
אני פחות או יותר פרשתי.
לא רציתי לעשות את זה יותר.
חשבתי שהפרק הזה בחיי הסתיים.
אני חושבת שהוא נהנה
מזה שהוא לא היה בדרכים ולא עבד.
אבל אז הכול השתנה.
שישים ושישה מיליון אמריקנים מתכוננים לפגיעה.
מזג האוויר מחריף
והוא רק יחמיר עוד יותר.
אלוהים.
ייתכן שסנדי תירשם כאחת הסופות היקרות ביותר בהיסטוריה.
סנדי הרסה חלק ניכר מהחוף הדרומי של לונג איילנד.
הייתי כאן במהלך הסופה,
וראיתי את הסירות נקרעות מהמעגן
ומתרסקות אל החוף,
בתים מוצפים
זה היה מפחיד.
אני בן לונג איילנד.
אלה השורשים שלי. זה הבית שלי.
וכאב לראות את הנזק ואת החיים האלה נהרס
ארגנו מופע לטובת מאמצי השיקום,
וצלצלו אליי.
הסכמתי, אף שלא הופעתי בכלל באותה תקופה
איך אתה רוצה את הווקל?
זה היה דבר שיכולתי לעשות.
לא יכולתי להיות בקו התגובה הראשון, אבל יכולתי להיות בשני.
בשידור חי ממדיסון סקוור גרדן, 12.12.12
המופע לטובת נפגעי סנדי.
המסדרונות שם היו מרשימים.
כולם היו שם, נכון?
מקרטני, דלטרי וטאונסנד,
קית ריצ'רדס.
כשעשינו את 12.12.12,
זה היה אחרי שבילי לא הופיע כבר כמה שני
ובזמנו גם לא נראה שהוא עוד מעוניין בזה
יש לנו פה רוח נכונה הערב.
ונהיה בסדר, אנחנו נתגבר על זה.
נהיה בסדר.
הוא היה לחוץ מאוד כשהוא עלה על הבמה.
זה היה אחרי שלא ניגנו המון זמן,
והוא היה אמור לשיר ארבעה שירים.
אבל הקול שלו היה צלול והלהקה הייתה נהד
הוא פשוט נכנס והקול שלו נשמע כמו מיליון דולר.
הייתה לו כל האנרגיה הזאת
שלדעתי הוא עצמו לא היה בטוח שהיא עוד קיימת.
"וזה נראה בזבוז זמן
"אם זה כל העניין
"אימא, אם זו התקדמות
"אז אני פורש"
באותו רגע ידענו שהכול חזר אליו,
שום דבר לא נעלם.
בילי עולה לשם ומפציץ.
ואני צופה בטלוויזיה ואומר, "אלוהים,
"אלה לא שירים מתים שפסו מן העולם,
"השירים האלה חיים.
"הם עדיין נוגעים באנשים."
את המופע של 12.12.12
ראיתי בפיד שלי ברשת חברתית
והם פשוט חגגו עליהם.
הם ירדו על כל הרוקרים הקלאסיים שעל הבמ
"הם זקנים, עבר זמנם,
"נמאס לנו מכל השירים האלה."
אבל אדם אחד הם כן אהבו:
את בילי ג'ואל.
- בילי ג'ואל הוא גאון מוזיקלי -
מסתכלים על המון אומנים בני דורו,
והם מנסים להיראות כמו שהם נראו בשנות ה-70.
השירים שהם כתבו
נשמעים טוב יותר אם מדמיינים שאדם צעיר יותר שר אותם,
זה לא היה נכון לגבי בילי ג'ואל.
"יש כאלה שרוצים לברוח
"לקחת חופש מהשכונה"
אני בעצם חושב שיש לו המון שירים
שהרבה יותר מתאים לשיר אותם בגיל מבוגר יותר.
יש בהם רצינות מסוימת שהגיל שלו מדגיש.
במשך שנים היו מבקרים שלא אהבו אותו.
והיו כאלה שהתייחסו אליו בקורטוב של אירוניה, כמו,
"כן, בילי ג'ואל, לונג איילנד."
לפתע פתאום נראה היה שהתרחשה התפוצצות של הערכה רצינית כלפיו.
השירים עצמם עמדו במבחן הזמן.
הוא, כמי שכתב שירים אלה
קיבל עכשיו כבוד אפילו בלתי מסויג, כבוד ממשי.
אנשים דיברו עליו כמי שהוא אוצר אמריקני
בניגוד לידוען שהפך לבדיחה מהלכת.
אז התחילה תקופת התחייה שלו
בעולם המוזיקה הפופולרית.
- פרסי מרכז קנדי, 2013 -
- פרס גרשווין על כתיבת שירים, 2014 -
כשאני נזכר בתקופה הזאת, זה היה כבוד גדול בשבילי.
ואני חושב שאז הבנתי
שעוד יש מעט דלק במכל.
שאולי אני לא צריך להשליך את זה.
ערב טוב, ניו יורק.
הערב הראשון של סדרת ההופעות שלנו במדיסון סקוור גרדן.
אין לי מושג כמה זמן זה יימשך.
הסוכן שלי, דניס, הגיע אליי עם הרעיון
לעשות סדרת הופעות במדיסון סקוור גארדן.
"ראיתי את האורות כבים בברודוויי
"ראיתי את האמפייר סטייט מובס"
אמרתי, "טוב, אולי יהיו שש הופעות או משהו כזה".
חשבתי שזה יהיה ואז ייגמרו הקונים.
"לראות את גשרי האי נהרסים"
אבל הביקוש לכרטיסים לא ירד.
"כיבו לנו את החשמל
"דחקו אותנו לתת קרקע "
הביקוש רק גדל וגדל.
"אך ההופעה לא נעצרה"
ניגנתי בפעם הראשונה בגארדן
ב-1978.
ועכשיו, כמעט 40 שנה אחר כך, הרגשתי שסגרתי מעגל.
"ראיתי את האורות כבים בברודוויי"
ואני מנגן עם החבר'ה האלה שהייתי איתם במשך שנים על שנים.
הם באמת המשפחה המורחבת שלי.
והיינו כמו להקת הבית של מדיסון סקוור גארדן,
שהוא אולי האולם המוכר ביותר בעולם הרוקנרול.
זה חלום שהתגשם.
את האולם הזה גדשו דורות חדשים.
ראיתי את זה בכל ערב.
הם עשו המון רעש.
הם אוהבים לשיר את השירים שלו.
וזה בעצם כל העניין,
חוויה משותפת של אנשים מאוחדים.
בילי ג'ואל הוא בלי ספק ניו יורק.
אז איך זה יכול להיות? אם הוא
בלי ספק מנקודה מסוימת על גבי כדור הארץ
למה אנחנו מרגישים שהוא שייך לכולנו?
הוא נולד כדי לעשות את זה.
הוא טוב כל כך, שאני אפילו לא יודע אם הוא יודע כמה הוא טוב.
וגדול ככל שהוא,
הוא מצטייר כבחור יום יומי מהסביבה.
הוא כמונו. הוא שר מנקודת המבט הזאת.
מרגישים את האמת הזאת.
מרגישים את הכנות הזאת. את העוצמה.
לונג איילנד אוהבת את בילי ג'ואל.
זו ההופעה ה-123 שלו שאני רואה.
המוזיקה שלו נעשתה חלק מחיי היום יום של
אני רוצה לראות את בילי ג'ואל בכל חודש במדיסון סקוור גארדן.
אומרים שהוא פס הקול של חיינו וזה נכון.
ראיתי אותו מופיע באצטדיון היאנקיז ב-19
וזה העיף לי את הראש. המוזיקה שלו נהדרת
"אין רבים שזוכרים"
הערב נציין
את הפעם ה-100 ברצף של אולם מלא
במדיסון סקוור גארדן.
"לספר לעולם
"על הדרך שבה כבו האורות
"ולשמר את הזיכרון"
זה נמשך עשר שנים.
זה העניק לי הערכה חדשה לגמרי למה שעשית
ולעוצמתה של המוזיקה.
תודה רבה.
תבדוק כמה פילם נשאר לי. סליחה, חבר'ה, חכו רגע.
"השעה תשע ביום שבת
"הקהל הרגיל מדשדש פנימה
"איש זקן יושב לידי
"מתעלס עם טוניק וג'ין
"הוא אומר, 'בני, נגן לי זיכרון
"'אני לא זוכר אותו במדויק
"'אך הוא עצוב ומתוק וידעתי אותו בשלמות
"'כשלבשתי בגדי איש צעיר'"
אני לא יודע מה הייתי עושה אילולא הייתי מוזיקאי.
אני לא יודע איפה הייתי בחיים האלה
אלמלא הפסנתר.
"והוא מהיר בבדיחות או בהדלקת סיגריות
"אך יש מקום אחר שהוא היה מעדיף להיות ב
"הוא אומר, 'ביל, אני חושב שזה הורג אות
"כשהחיוך בורח מפניו"
זה 50 שנים שהמוזיקה של בילי ג'ואל
היא חלק ענקי מהתרבות האמריקנית.
למה השירים האלה ממשיכים לדבר אל אנשים?
אל תיתנו לאף אחד לרמוס אתכם.
הוא האיש הזה שלפי כל מדד
מימש את כל החלומות
שכל זמר ויוצר חולם עליהם.
זה אחד החלומות שלי.
ובכל זאת, הנושא השולט בשיריו
מבטא מעין אי-שביעות רצון קיומית.
"לכולנו מתחשקת מנגינה"
יש משהו בתוך תוכו
שעדיין מחפש משהו.
וזה המצב האנושי.
אז לדעתי זו הסיבה לכך שאנשים מזדהים אי
גם עכשיו, אחרי כל הזמן הזה.
"פול הוא איש נדל"ן שחולם להיות סופר
"שמעולם לא היה לו זמן לרעיה"
אפשר לשמוע את כל מורכבויות החיים בשירים האלה.
אני חושב שהשירים הם הביטוי הטוב ביותר של בילי.
ובמקרה של בילי, אני חושב שזה המקום שאליו הוא רצה שהכול יגיע.
"והפסנתר נשמע כמו קרנבל ו"
הדבר העיקרי שהוא תמיד היה אומר לי הוא,
"אם תעשי מה שאת אוהבת, אז תאהבי מה שאת עושה."
וזה בעצם סוד החיים.
ואני חושבת שבשבילו,
למרות כל הצער וכל המאבקים שהיו לו,
הוא תמיד עשה מה שהוא אוהב.
אתם לא נהנים?
וזה היה הדחף שלו
ומה שהביא עוד ועוד מוזיקה.
"שיר לנו שיר, אתה איש הפסנתר"
אני חושב שהמוזיקה הצילה את חיי.
"כולנו בהלך רוח ל"
היא נתנה לי סיבה לחיות.
"בזכותך אנחנו מרגישים בסדר"
התקווה שלי הייתה שהמוזיקה שלי תמשיך להדהד.
ואני שמח שזה קורה.
משהו משלי ימשיך לחיות.
יצרת משהו.
הותרת חותם בתקופתך.
אני לא יודע למה זה חשוב לי כל כך.
זה פשוט כך.
אבל לא סיימתי.
אני אבוד כמו כל אדם אחר.
אני עדיין מחפש.
ייתכן שלעולם לא אפצח את סוד החיים,
אבל אני מנסה.
כתוביות: עליזה פרידמן עבור TransPerfect Media